345 



ufortærede, idetmindyte delvis. Det berettes, at graveren engang, da 

 han kom at grave en iiy grav pna et lidfc forkjert sted, med hakken 

 huggede af et friskt stykke af en mands fod. 



Sidste sommer iik jeg se, at oppe paa høifjeldet i vore nordlige 

 landsdele er evig fiosen jord et virkelig betydeligt fænomeu. Det var 

 ved Moskogaissa grube, 750 m. o. h. i Lyngen. Et sted, hvor det 

 gjaldt at komme ned til ertsen, laa der over fjeldet først Y2 — - m- 

 vasket sand og dernæst ovenpaa den 18 — 20 m. grundmoræne, be- 

 staaende af lerholdig sand (omtrentlig Y^) og sten. Alt dette var 

 faldstændig frosent og llavde været sua i aavhundreder, hvad man 

 kmide slutte deraf, at moræueleret var uforvitret næsten lige til det 

 øverste. Det er nemlig en velkjendt omstændighed, at det blaaliggraa 

 moræneler forandres paa overfladen, hvor vand faar sive igjennem, og 

 at det saaledes under almindehge omstændigheder kommer at antage 

 en mere eller mindre udpræget rustfarve. 



Ved en moræne som denne maa man spørge sig selv, om den var 

 en frosen masse, saaledes som vi nu ser den, dengang den førtes frem 

 af en isbræ og antageligvis dannende dennes undre del. Isbræerne, 

 saaledes som vi kjender dem fra vore og Alpernes dale, bestaar vel 

 af is; men denno er, idetmindste om sommeren, i smeltning, og denne 

 optøning skyldes det, at der rinder vand frem under dem, og den er 

 endvidere en betingelse for, at bræerne bevæger sig. Ved de store 

 masser af indlandsis, saadanne som den, der nu bedækker Grønlands 

 indre, og som i sin tid har ligget over Skandinavien, var forholdene 

 særegne, forsaavidt det store tryk i de dybere dele bragte smelte- 

 temperaturen adskillig under nul og den udstrømmende jordvarme holdt 

 isen paa smeltepunktet ved bunden. Disse spørgsmaai er hos os dis- 

 kiitterede af professorer ne Nansen og Schiøtz. 



Bistavarres frosne moræne skriver sig vel neppe fra indlandsisens 

 tid ; i saafald maatte man nemlig have ventet, at der ogsaa skulde været 

 rester af is i den. De merkelige ismasser paa de nysibiriske øer og 

 i det nordvestlige Nordamerika, som man anser for „døde" rester af 

 istidens is, er blandinger af is og grus. Det kan i første øieblik synes 

 urimeligt; men jeg anser det mere sandsynligt, at den her omhandlede 

 moræne blev afleiret i den mildere tid, littorinatiden, stenalderfolkets 

 tid, der gik forud for nutiden. For tiden er nedbøren ringe i Finmarken 

 og de tilstødende dele af Nordland, mens man i hin tid kanske havde 

 Bergenskystens temperatur og samtidig dermed ogsaa dens nedbørmængde 



