373 



Fiskeri og forskjellig slags fangst har gjennem mange aarhun- 

 dreder sikkerlig været landets hovednæringsvei, og det tør vel antages, 

 at med selve fiskeriet er det gaaet stadig frem. Dette kan ikke siges 

 om den næringskilde, som i Eigils saga betegnes med ordene sælvær 

 og egvær. Den voksende bebyggelse og rovfangst har for størstedelen 

 ruineret det fugleliv, som for 1000 aar siden udfoldede sig ganske 

 anderledes storslagent ved vor kyst end nutildags. 



Det er interessant at vide, at allerede i aaret 875 var tørfisk en 

 udførselsartikel. Tilberedningen af tørfisk maa være ældgammel i 

 Norge, derimod er klipfisk en vare, som vi temmelig sent lærte at til- 

 berede, og kunsten kom udenfra. I ældre tid vindtørredes ogsaa silden. 



Lapmeisen. 



Af A. B. Wessel. 



Af Norges 8 arter af slegten parus (meise) forekommer blot 3 

 i Finmarken, nemlig lapmeisen (par. cinctus), nordisk meise (par. 

 borealis) og talgoksen (par. major). Af disse er førstnævnte den al- 

 mindeligste og forefindes i alle dele af Finmarken, som har skov, fra 

 de indre fjor de, hvor birken er eneste skovdannende træ, til de indre, 

 mere lune dalstrøg, hvor skoven blir blandet eller overveiende be- 

 staaende af furu. Ligesom sine samslegtninge er det en liden vævev 

 fugl med en brusende fyldig fjerdragt og et kort, spids og sterkt næb,. 

 lige vel skikket for planteføde som for insekter, dog indtager sidst- 

 nævnte utvilsomt den vigtigste plads paa dens spiseseddel. Legems- 

 længden er ca. 140 mm. Oventil er den graabrun, under hvidagtig 

 med rødgraat anstrøg paa siderne. Hætten er mørkegraa, struben, 

 hale og vinger sorte og kinderne hvide. Det mest paafaldende ved 

 den er det næsten uforholdsmæssig store hoved. 



Lapmeisens rette hjem er de arktiske egne af Europa og strækker 

 sig mod øst til Jenisei. Mod syd gaar den i Norge lige ned til Tøn- 

 sæt. Den er endog her i Finmarken og lige ved Ishavet standfugl, 

 og dette gjør den saameget kjærere for menneskene her. I den lange, 

 mørke vinter er dens muntre lokketone en af de faa fuglestemmer, som 

 opliver skovene, og øiet følger altid med velbehag dens ualmindelig 

 raske og yndefulde bevægelser. Med raske hop og flaksende med de 

 smaa vinger smutter den ud og ind mellem grenene i det tætte birke- 



