375 



til den. Til bestemt tid om formiddagen indfinder den sig og hakker 

 med en energi og rastløsheu, der synes at tillage med dagenes korthed, 

 løs paa de frosne stykker. Naar den har faaet løs en større eller min- 

 dre bit, flyver den bort med den i næbbet, sætter sig paa en gren, og 

 idet den holder stykket fast med foden mod grenen, hakker den paa 

 det, indtil det er fortæret; saa atter bort efter en ny bit. Den er 

 lidet sky ligeoverfor mennesket og lader sig gjerne betragte i ganskf; 

 kort afstand, ikke alene paa fodringspladsen, men ogsaa ude i skoven, 

 hvor det ofte har hændt, at den har slaaet sig ned paa en gren ^ m. 

 foran mig ; de smaa kulsorte øine lyner, den snur og vender sig, og 

 vips er den borte. 



Sammen med lapmeisen kommer ud paa høsten eller ved vinterens 

 indtræden ogsaa lavskrigen (perisoreus infaustus) frem til husene, 

 især i rigtig kolde vintre, og en og anden gang faar man ogsaa so vor 

 gode bekjendt sydfra, kjødmeisen. Men denne er en sjelden fugl i 

 Finmarken, og uagtet den utvilsomt ruger baade her i Sydvaranger 

 og i Alten, er den dog blot iagttaget om høsten og vinteren. Alle 

 kommer de i samme hensigt, nemlig for at bøde paa de knappe vinter- 

 rationer, naturen har beskaaret dem, ved at tåge for sig af menneskets 

 overflod. Alle disse arter holder sig da hele vinteren igjennem om- 

 kring huset, og naar det lider ud i april, og dagene er blevne lange 

 og lyse, mens dog endnu sneen ligger lige dyb i mark og skov, indfin- 

 der sig ogsaa snespurvenes glade flok, og man har det yndigste og liv- 

 ligste billede, man kan tænke sig, af arktisk fugleliv udenfor -sine vin- 

 duer. Endog snespurvene har jeg i strenge og lange vintre seet hakke 

 paa udhængt kjød, men det er vel blot i nødsfald den griber til en saa 

 usædvanlig kost. Men lapmeisen er den livligste og kjækkeste af 

 hele flokken, uagtet den er den mindste. Den noget større kjødmeise 

 maa vige for den; dens kraftige, sluttede bygning og store hoved ind- 

 gyder respekt. 



Længer ud i april og mai begynder det glade selskab at spredes. 

 Vaaren er kommeu ; just ikke med megen varme, thi det er endnu 

 koldt, og sneen ligger endnu dyb, men dagen er vokset i længde, saa 

 den omfatter hele døgnet, og solen skinner paa gode dage og varmer 

 det, den formaar, saa enkelte bare flekker er komne tilsyne. Vaarens 

 stemning fylder alt levende, og vore smaa vingede venner drager hver 

 til sit, ind i de tætteste og ensomste skove eller op paa de nøgne vid- 

 der for at leve sit kjærlighedsliv og opfostre en ny slegt. Allerede i 



