379 



Havbunden. 



Det er noget besynderligt at tænke sig, at til for forholdsvis kort 

 tid siden var tre femteparte af jordens overflade ganske ukjendt; denne 

 ukj endte del var den, der dækkes af havene, og indtil midten af det 

 forgangne aarhundrede var denne del ganske ukjendt, naar undtages 

 et smalt belte langs landet. 



Kalder vi dybe hav de, i hvilke vandhøiden er stor nok til at hin- 

 dre lysets gjennemgang, og paa hvis bund der derfor ingen plantevekst 

 findes, saa er der kun et smalt belte langs land, der ikke kan medreg- 

 nes. Fotografiske plader paavirkes ikke under 225 meters dybde, naar 

 våndet er klart, og denne dybde naaes kun ikke langt fra land i liden 

 udstrækning. 



Havdybden er ellers meget større. Vi ved nu, at mere end halv- 

 parten af jordens overflade befinder sig mere end 3200 meter under 

 havoverfladen, og at 18 millioner kvadratkilometer dækkes af mere end 

 5400 meter dj^bt vand. Der findes forresten ikke saa ganske faa endnu 

 større dybder. Challenger har i Nordatlanteren loddet 8200 meter, og 

 amerikanerne har nylig fundet 9360 meters dybde nær ved øen Guarn 

 i det stille ocean ; det er, saavidt vi ved, det største hidtil kjendte dyb ; 

 De høieste bjerge paa jorden vikle forsvinde i dette svælg. 



Dette umaadelige mørkets rige har været audforsket indtil midten 

 af det 19de Imndredaar, og det var nordmanden Michael Sårs, som 

 aabnede veien for disse undersøgelser, idet han var den første, der 

 skrabede efter dyr paa større dybder. I senere aar er der udrustet 

 flere ekspeditioner for at udforske havdybderne, af England den store 

 Challenger-ekspedition, der for helt rundt jorden, af Norge Nordhavs- 

 ekspeditionen med "Vøringen" ; amerikanerne har udrustet et skib, 

 "Albatros" , til den art undersøgelser. 



Undersøgelsen af de store havdybder er selvfølgelig vanskelig, og 

 man har maattet konstruere egne apparater til undersøgelserne ; de 

 vigtigste af disse er : 



1) Loddemaskinen. For mindre dybder er det let nok at binde 

 et lod i enden af en snor og fire det ned til bunden ; men til større dyb 

 fordres der ganske betydelige vegter for at holde linen stram, fordi 

 trykket nedad stadigt vokser, og fordi strøm i våndet bugter linen ; 

 da linen nu hives ind igjen, har man indrettet loddet slig, at det be- 

 staar af flere lodder, af hvilke de øverste kan falde af under ophivnin- 



