384 



er den, clei- er fremsat af Verrill, nemlig at fosforesoeringen beskytter. 

 Mange af coelenteraterne er forsynede med nesleceller, og det er muligt, 

 at fosforescensen angiver deres tilstedeværelse for de fiske, som mu- 

 ligens vikle æde dem. Uheldigvis for denne forklaring er der meget 

 faa, om overhovedet nogen af de coelenterater, som er fosforescerende, 

 der har saa virksomme nesleceller, at de kan være tilstrækkelige til at 

 skræmme en hungrig fisk. 



Men en anden forklaring er mulig. Coelenteraternes næring be- 

 staar hovcdsageligt af smaa krebsdyr og deres unger, af protozoer og 

 af encellede planter. Mesteparten af krebsdyr har øine, og det er ofte 

 paavist, at de lokkes af baade naturligt og kunstigt lys. Krebsdyrenes 

 ■unger har ogsaa øine, og i mange tilfælde lokkes de ogsaa af lyset, og 

 man tør antage, at de lokkes ogsaa af det fosforescerende lys. Coelen- 

 teraternes lysevne vilde da medføre, at disse dyr samledes om dem og 

 saaledes lettere kunde fanges. Og denne idé kan ogsaa anvendes over- 

 for protozoerne og diatoniéerne, da disse og^saa i stor udstrækning blir 

 dragne af lyset, der synes at være en direkte stimulus for protoplasmet 

 En anden kjendsgjerning, der slaar iagttageren, er den, .at man 

 ved skrabninger paa dybvandsgrunde kan finde pladser, hvor der ab- 

 solut intet dyreliv findes, mens man andetsteds, ofte i stor nærhed, kan 

 finde et rigt dyreliv. 



Det synes derfor, at der er grund til at antage, at store strækninger 

 af havdj^bet ligger i et fuldstændigt mørke og er uden liv, men at der 

 findes spredt udover visse regioner, hvor dyrelivet er rigt, hvor det 

 fosforescerende lys er rigeligt nok til, at dyr med øine kan se at jage, 

 hvor farverne blir synlige. Farverne vil da være af den samme nytte 

 her som i soll3'-set, dels til beskyttelse, dels som angrebsmiddel, dels 

 som lokkefarver. Vi har desuden grund til at antage, at fosforescerin- 

 gen er til direkte nytte for de fastsiddende dyr, idet den hidlokker byt- 

 tet og maaske i enkelte tilfælde advarer fiender om tilstedeværelsen af 

 ubehagelige nesleceller. 



Som et slags kompensation for svagheden af det fosforescerende 

 lys har mange af dybets dyr, især fiskene og krybdyrene, meget store 

 øine, tildels organer, der tjener dem som lanterner, tildels enorme 

 munde og maver, der kan sluge og rumme betydelige kvantiteter af en 

 næring, som de kanske kun leilighedsvis kan komme over, dels endelig 

 lysende skjæl, der kan hidlokke byttet. 



Det punkt, for hvilket jeg fornemmelig vil fæste opnierksomheden, 



