386 



der gives anledning til at se dem levende. Saa smaa som de er, dæk- 

 ker dog skeletterne af disse dyr og af andre lignende millioner af kilo- 

 meter havbund, ligesom de i fordums tider har ydet de rigelige bund- 

 fald, som nu danner kridtfjelde paa forskjellige steder paa jorden. 



Nærmest land er bunden dækket af alskens affald fra dette og af 

 dyrelevninger, mest skaller af snegle ; tildels er dette affald opmalet 

 saa fint, at det danner livad vi kalder slik ; her er i almindelighed 

 dyrelivet rigt paa baade fastsiddende dyr og bevægelige, der lever dels 

 paa, dels nedsænket i bunden. I nogen, paa forskjellige steder noget for- 

 skjellig afstand fra kysten falder da bunden temmelig brat af mod det 

 store dyb, der som nævnt har en jævn bund med smaa og jævne sænk- 

 ninger eller hævninger, og her er det, man finder globigerinerne, glo- 

 bigerinaleret, som det kaldes. 



Paa endnu større dyb, hinsides 4000 meter, finder man et endnu 

 finere ler af rødbrun farve, der føles som olie eller fedt mellem fingrene 

 og indeholder saa fine korn, at det blandet med vand tager flere timer, 

 før det synker og samler sig paa bunden ; det dannes af to forskjellige 

 substanser, levningerne af de smaa havdyr, efterat deres kalkskaller 

 er opløst af havvandet, og vulkansk støv, hvad enten dette er kommet 

 op med undervandsudbrud eller er faldt ned fra luften. Denne afsæt- 

 ning hai' faaet navnet rødt ler og har rimeligvis brugt umaadelig lange 

 tidsrum for at dannes, kanske millioner af aar. Det dækker omtrent 

 halvparten af havbunden, det vil sige mere end det tørre land paa 

 jorden. 



Det er let at fatte, at ingen del af den tørre jord kan give nogen 

 idé om den trøstesløse ensformighed, som disse havdybets sletter maa 

 frembyde, selv om der ikke var mørkt dernede. 



Lige over globigerinaleret finder man en slimet masse, som man 

 fra først af antog for levende, og Huxley beskrev den som bathybius 

 Håckelii. Man er senere kommet til den opfatning, at dette slim ikke 

 er levende, men dog en organisk substans, og som man antar er de 

 sammensmeltede levninger af globigerinadyrenes protoplasma, der 

 efter at være dødt ogsaa langsomt og sikkert synker tilbunds, hvor det 

 samler sig og danner ligesom grundnæringen for havbundenes dyr. 

 Man har derfor kaldt det hundens brød, og hvis havet med rette bærer 

 navnet af alt jordisk livs amme, kunde man kalde dette hundens brød 

 ammens melk, hvormed hun nærer sine svageste børn nede paa bunden. 



G. A. H. 



