394 



Sprøiter vi omvendt frisk*^ hande med blodvanU fra myxødemsyge 

 dyr, faar de myxødem, akkurat som om kjertelen var tåget bort. Med 

 andre ord, der er i blodet hos dyr, som er berøvet sin skjoldkjertel, et 

 stof, som ikke lindes i friske dyrs blod, og som aabcnbart er det, der 

 fremkaider myxødemet. 



Dersom man sprøiter dyr med blodvand fra myxødemsyge dyr, 

 efter at man først har forgiftet dem med skjoldkjertel — eller man 

 sprøiter mennesker, som lider af Basedows sygdom, saa forsvin der hos 

 dyrene tegnene paa thyreoidisme og hos menneskene Basedows sygdom. 

 Vi kan altsaa slutte, at den i myxødemsyge dyrs blod ophobede giftige 

 substans har evnen til at uskadeliggjøre et overskud af kjertelsekretet 

 i blodet, at med andre ord giften i de myxødemsyges blod og giften i 

 kjertelsaften forholder sig til hinanden som gift og modgift. 



Herpaa grunder man nu følgende forklaring af glandula thyreoi- 

 deas virksomhed : Der dannes paaviselig selv ved den normale stof- 

 veksel, ved fordøielsen, ved næringens assimilation (d. v. s. omdannelse 

 i legemet, saaledes at den kan tjene legemets behov), som produkter 

 af cellevirksomheden giftige stoffe, hvis tilintetgjørelse og uskadelig- 

 gjørelse det paaligger skjoldkjertelen at iverksætte, idet den ved sin 

 afsondring overfører dem til ugiftige organiske forbindelser. • — Hører 

 nu kjertelen op at virke, blir disse giftstoffe ikke ødelagt, men ophobes 

 i legemet og fremkaider myxødem ; ai'beider kjertelen for sterkt, til- 

 føres der blodet mere sekret, end der tiltrænges til at binde giftene, 

 og overskuddet fremkaider Basedows sygdom. Under normale forhold 

 holder gift og modgift hinanden i ligevegt ; om deres forening kun 

 foregaar i selve kjertelen eller, hvad der er det sandsynlige, ogsaa 

 rundt omkring i kredsløbet, er endnu ikke ganske klart. Producerer 

 kjertelen ikke nok modgift, fodrer man vedkommende individ med 

 skjoldkjertel; laves der formeget modgift, skjærer man kjertelen del- 

 vis bort. Vi kj ender endnu ingen fænomener, der ikke finder en til- 

 fredsstillende forklaring paa denne maade, og heller ingen, der staar 

 i strid med teorien. 



Den paafaldende kjendsgjerning, at planteædere og kjødædere for- 

 holder sig saa forskjellig, blir paa denne maade let forstaaelig. Vi 

 ved nemlig, at der ved kjødkost i fordøielseskanalen og ved assimila- 

 tiohen dannes langt mer giftige stoffe end ved plantekost og melk. 

 Raat kjød og stegt kjød giver mere gift end kogt, da en stor del af de 

 giftige ekstraktivstoffe ved kogningen gaar over i suppen. Kjødkosten, 

 navnlig ukogt kjød og suppe, stiller altsaa større fordringer til skjold- 



