9 
og den har dyb rod hos enkelte af dem, som steller med museerne, 
idet de lægger mere vegt paa at erhverve én sjeldenhed end halv- 
hundrede almindelige typiske ting. 
Saalænge museerne var slige raritetskabinetter, saa var deres 
ordning noksaa ligegyldig og noksaa let. Det gjaldt bare at skaffe 
plads til gjenstandene, alt skulde selvfølgelig udstilles, og ordenen var 
taalelig ligegyldig. Museerne var heller ikke større, end at deres 
samlinger var noksaa let overskuelige, selv om ordningen var man- 
gelfuld. 
Nu for tiden er der intet museum, som ikke med indignation 
vilde vise begrebet raritetskabinet fra sig. Enhver museumsmand 
ved meget godt, «ut hans samling skal være en læreanstalt, en insti- 
tution til meddelelse af kundskab gjennem de udstillede gjenstande. 
Men indtil for faa aar siden var der faa museer, som virkelig kunde 
gjøre krav paa, i sin ordning og opstilling, at opfylde de fordringer, 
som denne opgave stillede til dem. Det var i virkeligheden museet i 
South Kensington, som i denne henseende brød nye baner, og som 
har været mønsteret for de tidligere nævnte museer i andre lande. 
Men at bryde nye baner er ikke let, og vanskeligheden herved har 
bevirket de stadige forandringer og omordninger i Londonermuseet, 
forandringer og omordninger, som endnu vil vedblive i en lang aar- 
række, og som igrunden aldrig kan stanse i en samling, som stiller 
sig den opgave, dette museum har stillet sig. 
Denne opgave er i faa ord den, at være en med de virkelige 
ot, museet omfatter. 
gjenstande illustreret lærebog eller haandbog i de fag, 
Og for at holde os til zoologien, saa er opgaven ikke blot at være en 
lærebog i systematisk zoologi, i dyrerigets inddeling i klasser, ordener, 
familier, slegter og arter. Ogsaa biologien — læren om dyrenes 
levesæt — anatomien, histologien. og udviklingslæren er med i pro- 
grammet. Paa lignende maade for botanikens, mineralogiens og geolo- 
giens vedkommende. 
Men en lærebog eller haandbog, af hvad art den end er, har 
ingen ubegrænset levetid. Den lever ikke engang de tredive aar, 
som udgjør livslængden for en middelmaadig sandhed ifølge Henr. 
Ibsen. Efterhvert som videnskaben gaar frem, saa forandres dens 
indhold, og lærebogen maa følge forandringerne. Det program, Londoner- 
museet stiller sig, forudsætter derfor med nødvendighed en uophørlig 
vekst og forandring — ikke fordi pgjenstandenes antal vokser, det 
