15 
I. Kamplege. 
Dyrenes kamplege maa for en stor del betragtes som forøvelser 
til kampen om hunnen. Vistnok maa man ikke ved de unge 
dyr overse andre mulige forklaringsgrunde til deres drillerier og riv- 
ninger end netop egteskabsinstinkter. Man kan, specielt hvad rov- 
dyrene angaar, sige, at den kamplyst, som de viser lige overfor et 
bytte, vil de ogsaa vise under sine irdbyrdes lege. Det er ogsaa en 
kjendsgjerning, at saadanne lege let gaar over i slagsmaal. Men naar 
man betænker, at de uskyldigste drøvtyggere, der ligeoverfor fiendtlige 
angreb i regelen søger sin frelse i flugten, kjæmper med hinanden 
mindst ligesaa ivrig som rovdyrene, saa vil man maaske være mere 
tilbøielig til at tiltræde denne forklaringsgrund. Jeg kunde her til 
understøttelse af denne opfatning henvise til den nære forbindelse, der 
finder sted mellem plageri og rovlyst og de seksuelle bevægelser. At 
der i grusomhed ligger en art vellyst, er jo almindelig bekjendt. 
Preyer har offentliggjort tilfælde, hvor den høieste grad af seksuel 
ophidselse blev udløst ved synet af kampscener, selv om de kun var 
malte. Omvendt ved man, at f. eks. haren ganske normalt under 
parringsakten mishandier hunnen paa det grusomste. Schaeffer 
siger: kamplyst og mordbegjær er i hele dyreverdenen saa aldeles 
overveiende et attribut til hankjønnet, at der absolut maa være den 
nøieste sammenbhæng mellem disse mandlige tilbøieligheder og de rent 
seksuelle. Jeg for min del tror forøvrigt paa grund af ugjendrivelige 
iagttagelser at have konstateret, at læsningen af ophidsende jagt- og 
kampscener kan udløse de første dunkle og uforstaaelige forbud paa 
seksuelle rørelser hos baade sjælelig og seksuelt friske mandlige 
personer. * 
a) Drilleriet indtræder, hvor kamplysten ikke søger eller ikke 
finder nogen direkte tilfredsstillelse. Et kamplystent dyr har da trang 
til paa en eller anden maade at udæske andre dyr, der maaske slet 
ikke tænker paa kamp. Føler det herunder sin overmagt, saa udarter 
drilleriet til grusomme plagerier. Lad os forestille os en gut, som 
ikke kan lade være uforvarende at give en anden et puf eller nappe 
ham i haaret; ganske det samme fænomen finder vi i dyreverdenen. 
Bennett bragte en siamang med sig til Europa. Paa skibet befandt 
sig ogsaa andre aber, som ikke vilde vide noget af siamangen. Denne 
ærgrede sig herover. Saa ofte den bare kunde komme til, greb den 
