16 
en af sine medfangne aber og drev et sandt uvæsen med dens hale. 
Den trak ofte den stakkels fyr frem og tilbage paa hele skibet eller 
bar den op paa en raa, hvorfra han kastede den ned. Brehm 
skildrer bavianers opførsel mod to javanesiske budenger: ,Disse 
bavianer finder en sand fornøielse i at ærte og plage de stakkels 
budenger. Disse krøb da tæt sammen og omklamrede hinanden gjen- 
- sidig med hænderne. Bavianerne sprang op paa dem, red paa dem, 
gav dem ørefigen og ribbenstød, drog dem efter halen og havde stor 
fornøielse af at forstyrre deres inderlige samliv. De klatrede op paa 
dem, som de skulde være trægrene, holdt dem fast ved haaret og 
trængte sig imellem dem, indtil de skrækslagne for fra hverandre 
for at søge beskyttelse i et andet hjørne. Skede det, saa ilte plage- 
aanderne efter dem og begyndte pinen paany." En kvindelig bavian, 
som Brehm bragte med til Tyskland, havde sin fornøielse af at plage 
den bidske hushund. Naar denne ude 1 gaarden tog sin middagslur 
og paa det behageligste laa henstrakt paa græsplænen, listede den 
ondskabsfulde abe sig hen til den, saa med tilfredshed, at den sov 
fast, greb sagte dens hale og vækkede den af dens drømme med et. 
pludseligt ryk. Rasende for hunden op og styrtede gjøende og knur- 
rende paa aben. Denne indtog en udfordrende stilling, slog med den 
høire haand gjentagende gange paa jorden og afventede trøstig den 
forbitrede fiende. Det lykkedes imidlertid aldrig hunden til dens store 
ærgrelse at naa den. Naar den nemlig bed efter aben, sprang den 
med et sæt over hunden og havde den i næste øieblik atter fat ved 
halen. Ifølge Rengger lader cayaberne, naar de engang har, 
vænnet sig til at ærte, intet husdyr gaa uantastet forbi. ,Hunde og 
katte rykker de i halen, paa høns og ænder river de fjerene ud. 
Selv heste, som er bundet i deres nærhed, napper de i bidselet, og 
har desto større fornøielse deraf, jo mere fortræd de kan tilføie ved- 
kommende. ,En vaskebjørn," skriver L. Beckmann, ,som ved 
siden af andre tæmmede firføddede dyr blev holdt paa en gaard, 
havde fattet en besynderlig tilbøielighed til en grævling, som frit 
vandrede omkring i et lidet indhegnet rum. Paa varme dage pleiede 
denne at forlade sin bolig for at fortsætte sin søvn i skyggen af en 
hyldebusk. Da var vaskebjørnen øieblikkelig tilstede; da den imid- 
lertid frygtede grævlingens skarpe bid, holdt den sig i respektfuld 
afstand og mnøiede sig med sagte med regelmæssige mellemrum at 
strække ud sin pote og berøre dens bagdel. Dette var nok til stadig 
