19 
dyr fortæller Bennett: ,En aften kom begge mine to kjæledægger 
frem og aad som sædvanlig sit foder; men saa begyndte de at lege 
sig som et par unge hunde, idet de angreb hinanden med næbbet, 
hævede forpoterne, klatrede over hverandre o. s. v. Undertiden faldt 
det ene dyr omkuld, og man kunde da tro, at det øieblikkelig vilde 
reise sig for at begynde kampen paany, men det blev ofte ganske 
rolig liggende og klø sig, mens det andet dyr ganske rolig saa til og 
ventede, indtil det første paany optog kampen." 
At der af den legende kamp let kan komme et temmelig alvor- 
ligt slagsmaal viser sig baade ved mennesker og dyr. Om to unge 
jærve skriver Brehm: ,Noget lystigere eller fornøieligere end disse 
to skabninger kan man ikke tænke sig. Kun yderst sjelden ser man 
dem i ro. Den største del af dagen tilbringer de med leg, der op- 
rindelig ikke er ondt ment, men snart bliver alvorligere og leilighedsvis 
gaar over i en tvekamp, hvori de vekselvis bruger baade tænder og klør." 
Beckmann beskriver en tam vaskebjørns liv saa smukt, at jeg ikke 
kan negte mig den fornøielse at citere stedet i sin helhed. ,Med en 
stor hønsehund havde hin vaskebjørn indgaaet et sikkerheds- og for- 
svarsforbund. Den lod sig gjerne sammenkoble med hunden, og begge 
fulgte da sin herre skridt for skridt, mens vaskebjørnen, naar den var 
alene, fulgte sine egne veie, selv bundet i line. Saasnart den ora morgenen 
blev befriet fra lænken, ilte den med glade spring for at opsøge sin ven. 
Staaende paa bagbenene, omslyngede den hundens hals med sine 
smidige forpoter og strøg sit hoved meget kjælent op til den; derpaa 
betragtede og befølte den sin firbenede vens krop nysgjerrig fra alle 
kanter. Den synes daglig ligesom at opdage og beundre nye skjøn- 
heder ved den. Tilfældige mangler ved behasringen søgte den straks 
at rette paa ved at glatte og stryge. Under denne mønstring, der 
ofte varede over et kvarter, stod hunden ubevægelig med værdigt 
alvor og hævede villigt labben den ene gang efter den anden, naar 
vaskebjørnen ansaa det nødvendigt under sin undersøgelse. Men 
gjorde bjørnen forsøg paa at bestige dens ryg, blev den uvillig, og 
nu udspandt der sig et endeløst slagsmaal, hvorunder vaskebjørnen 
viste meget mod, koldblodighed og en forbausende behændighed. 
Dens sædvanlige angrebsmaade bestod i, at den i et ubevogtet 
øieblik søgte at springe i struben paa sin baade større og sterkere 
modstander.  Omslyngende hundens hals nedenfra med forpoterne, 
slyngede den i et nu sin krop mellem hundens forben og søgte med 
