21 
agerhønshanner stiller sig ligeoverfor hverandre med udbredte vinger 
og kjæmper ligesaa hidsigt, som om der handledes om forrangen ved 
parringen. 
c) Kamplege blandt voksne dyr. Den glæde, som unge 
dyr føler ved kamplegene, holder sig ofte ogsaa, naar de er blevet 
voksne. Det behøver ikke at siges, at legen ogsaa her maa være af 
stor nytte til indøvelse af alvorlige kampe. Derimod maa man i psycho- 
logisk henseende merke sig, at det voksne dyr allerede kjender den 
alvorlige kamp og derfor forstaar at holde sig inden legens grænser, 
saaat man hos dem altsaa maa forudsætte en bevidsthed om en skin- 
virksomhed, en ,rolle". Dette vil, mener jeg, fremgaa af de efter- 
følgende eksempler. 
Det ser ofte ud, som om søløver under deres kaade leg i vandet 
« kjæmper rasende med hverandre, omendskjønt saadanne kampe ikke 
er andet end skinfegtninger, ligesom deres biden paa land heller ikke 
har stort paa sig. Forbitret spærrer de munden op paa vidt gab mod 
hinanden, brøler frygtelig, aldeles som en indledning til den alvorligste 
kamp. Men straks derpaa lægger de sig fredeligt ned ved siden af 
hverandre og begynder maaske endog gjensidig at kjæle. Hunde, 
endog høit oppe i aarene, opfører virkelige kamplege uden spor af 
vrede. Ved hornkvæg har man især paa fjeldbeiter, hvor friheden er 
større, hyppig anledning til at iagttage kamplegene. ,,Alpekvæget,* 
siger Scheitlin, ,giver hinanden med hornene de frygteligste stød, 
dog aldrig i vrede eller heftighed. Længe kan de staa foran hinanden 
med sænket hoved og hornene ind mellem hverandre, som om de 
aldrig vilde skilles. De ser dog hinanden ikke ind i øinene ligesom 
menneskelige kjæmper, men har stadig øiet rettet mod jorden. Hele 
deres sind gaar 1 øieblikket op i stødkraft. Har den ene trængt den 
anden tilbage, saa synes den overvundne lige glad, den skammer sig 
eller ærgrer sig idetmindste ikke, og seierherren viser ikke spor af 
stolthed eller glæde. Ikke sjelden forekommer det, at kampiveren, 
som i det store hele er eiendommelig for hannerne, ogsaa viser sig hos 
hunnen, aldeles ligesom mandlige indstinkter hos mennesket ogsaa kan 
forekomme hos kvinden. Saaledes gives der hunkatte, der i brunst- 
tiden er ligesaa vilde og blodtørstige som den værste hankat. Ifølge 
Pechuél-Loesches beretninger fra ,Loango-ekspeditionen" er de 
afrikanske faar meget modigere og kampberedte end de europæiske. 
Et faar, som de reisende holdt paa sin station, syntes at have været 
