22 
en sand tyran. , Det taalte ingen strid eller larm blandt mennesker 
eller dyr. Naar kjærlighedsglødende gjedebukke sloges indbyrdes, 
kastede det først et prøvende blik paa dem og rendte dem derpaa 
simpelthen overende; naar enkelte af vore folk trættedes, da optraadte 
det som fredsstifter paa samme virkningsfulde maade, naturligvis til 
de omkringstaaendes jubel. Da engang en indtødt høvdings tolk holdt 
en vældig tale foran vor dør, kom faaret rolig til, maalte afstanden, 
gjorde et vældigt tilsprang og traf den intetanende saa heftig i den 
solideste legemsdel, at han faldt, saa lang han var, paa sandet. Det 
gjorde ende paa talen. Det var et kosteligt syn at se den paa jorden 
siddende gesandt alvorlig betragte faaret, der ligesaa opmerksomt 
betragtede ham." 
Endnu et par eksempler fra fugleverdenen. Natteravnene, som 
Naumann timevis har iagttaget fra et skjul, er meget muntre fugle. 
»De kives ofte, men aldrig alvorligt, danser og springer, vælter sig i 
sneen, lægger sig paa ryggen og frempresser under de besynderligste 
stillinger og tilsyneladende med stor anstrengelse, underlige ofte neppe 
hørbare toner o. s. v.* Sale, som i 1870 bragte den første kakapo 
til England, skriver om denne fugl: , Dens legelyst er ganske merkelig. 
Den kommer frem fra et hjørne i værelset, angriber min haand med 
næb og klør, vælter sig akkurat som en katunge paa gulvet, stadig 
holdende haanden fast og iler tilbage for at indlade sig paa et nyt 
angreb. Dens leg blev undertiden lidt drøi; men den blidgjordes 
øieblikkelig ved den ringeste tilrettevisning. Undertiden fornøiede jeg 
mig med at bringe en hund eller kat tæt hen til dens bur: den dan- 
sede da med udbredte vinger frem og tilbage, som om den vilde 
synes vred, og naar dyrene blev bange ved dette uvante syn, lagde 
den sin glæde for dagen over dette resultat.” Som en leg opfatter 
ogsaa Naumann følgende vel kjendte kjendsgjerning: ,Det er meget 
morsomt, * siger han, ,at se paa, hvorledes ravne undertiden under 
sterk vind for moros skyld strides om pladsen paa den høieste spids 
af et taarn eller paa toppen af et meget høit træ. Herunder støder 
de hverandre ned og sætter sig i pladsen, men neppe har de faaet 
fast fodfæste, før de atter bliver skubbet væk af en anden. Denne 
leg driver de ofte timevis; ogsaa kraaker gjør ofte det samme.* 
Man kan nu opkaste det spørgsmaal, om blot legende kampe 
ogsaa forekommer under brunsttiden. Naar dyrene i denne periode 
kjæmper om hunnerne, saa er det for det meste en meget alvorlig 
