23 
sag. Mange kjæmper ligetil paa liv og død. Alligevel kan man med 
rette spørge, om man ikke ogsaa da undertiden kan have ret til at 
tale om leg. Absolut sikkerhed er det jo sjelden at opnaa i hele 
dyrepsychologien, man har stedse kun at gjøre med en større eller 
mindre grad af sandsynlighed. Jeg holder det i ethvert fald ikke 
for ganske umuligt, at der ogsaa i parringstiden finder kampe sted, 
som endnu besidder en vis legende karakter. Man ser vistnok i den 
tid intet til den venskabelige kampleg, der træder os i møde i 
det foregaaende. Modstanderne er alvorlig forbitret og tilføier ofte 
hverandre skade. Alligevel har man grund til at formode, at der 
endnu er noget legende med i spillet. Jeg vil ikke paastaa, at dette 
ofte virkelig forholder sig saa, men kun anføre et par eksempler, som 
idetmindste tillader denne tydning. 
Man ser ofte voksne hunde med stor larm fare løs paa hverandre 
og det lige for øinene af den omstridte dame, uden at det dertor 
kommer til nogen alvorlig kamp. Mens virkelig bidske hunde for det 
meste direkte bider skarpt til, har vi her indtrykket af, at de blot 
vil lægge sin frygtløshed for dagen. Først løber de langsomt med 
merkværdig stive ben, med kroppen høit løftet, agtpaagivende ører og 
logrende hale paa hverandre og søger ved den ligesaa eiendommelige 
som komiske snøften paa et [lidet tiltalende sted at bringe paa det 
rene, med hvem de har at gjøre. Derpaa gaar de en tid lang med 
stive ben omkring hverandre og dreier herunder hovedet saaledes, at 
enhver af dem synes at tage sigte paa den andens nakke. Ofte løber 
de efter denne manøvre rolig fra hverandre igjen. I andre tilfælde 
kommer det til kamp; under skrækkelig gjøen farer de løs paa hver- 
andre, viser tænder og bider vel ogsaa lidt, men slipper saa igjen 
taget, uden at det kommer til nogen ondartet kamp. 
De andre eksempler, jeg skal bringe, er hentet fra fuglenes rige. 
Om mnatheirene skriver Baldamus: ,Naar ingen røvere forstyrrede 
dem, fandt de indbyrdes anledning nok til indbyrdes kiv. Dette skede 
for største deleu gaaende. De indtog under dette ofte latterlige stil- 
linger og skreg bestandig. Den rugende hun søgte ofte at tilegne 
sig en kvist eller lignende fra mnaboredet, og naar derfra gjordes 
skrigende modstand, kunde det falde egteherren, der stod ved hendes 
side, ind at hugge naboen, der havde sin plads ovenover, i løbet eller 
paa tærne. Denne søger at værge sig med sine vinger, spærrer 
nebbet op paa vidt gab og søger at gjøre gjengjæld, men forfølges 
