24 
stadig af angriberen enten indover grenen mod stammen eller udover 
og mnødes tilsidst enten til med fortvivlelsens mod at sætte sig til 
modværge eller søge sin frelse i flugten. I sidste tilfælde forfølges 
den i regelen ikke videre. Modsætningen mellem de storartede 
anstalter og de ringe resultater virker yderst komisk. Det vidt op- 
spærrede neb, de uendelige variationer i skriget, de store blodrøde 
øine, hvoraf vredens ild lyser, de truende løftede vinger, hovedet, som 
kastes frem og tilbage, de eventyrlige dreininger af hele kroppen, 
isse- og nakkefjerene, som de stadig reiser og lægger ned, lader 
befrygte en kamp paa liv og død, og se, de berører neppe hverandre 
lidt med vingespidserne og meget sjelden med nebbet. De truer og 
skriger ligesom de homeriske helte og guder, men det er ogsaa det 
hele.* Darwin, der er en øvet iagttager, gaar endog saa vidt at 
han om en art tiur, fetrao umbellus, siger: ,Hannernes kampe er 
kun skinfegtninger, der har til formaal at fremhæve dem paa det 
fordelagtigste for de rundt omkring forsamlede beundrende hunner; 
thi jeg har endnu ikke kunnet opdage nogen saaret helt og sjelden 
mere end en knækket fjer.* En endnu merkeligere er brushanernes 
opførsel, hvorom Brehm og Naumann leverer fuldkommen overens- 
stemmende skildringer. — Før parringstiden lever de i den fuldstæn- 
digste fred og fordragelighed. ,Dette forhold ændrer sig fuldstændig, 
naar parringstiden indtræder. Nu retfærdiggjør de sit navn. Han- 
nerne kjæmper bestandig uden nogen virkelig paaviselig 
aarsag, muligvis slet ikke om hunnen, men om en flue, en torbist, 
en orm, en siddeplads, om alt og intet; ligegyldig om der er hunner > 
i nærheden eller ikke, om de har sin fulde frihed eller er i fangen- 
skab, om de først for faa timer siden har mistet sin frihed eller har 
været 1 buret i mange aar; de slaas til enhver tid, under enhver 
omstændighed. I det frie forsamler de sig paa særskilte pladse; en 
noget ophøiet, altid fugtig, med kort græs bedækket flade 11/9—2 meter 
i tversnit vælges til kampplads og besøges nu daglig af et vist antal 
hanner. Den først ankomne ser sig udfordrende om efter en anden; 
er denne kommet og ikke netop er i humør til slagsmaal, saa 
afventes en tredie, fjerde o. s. v. og snart begynder kampen. 
Modstanderne har fundet hverandre, farer løs, kjæmper en kort 
tid, til de er bleven trætte og begge indtager da sin første plads 
for at hvile sig en stund og samle friske kræfter til at begynde 
paany. Dette holder de paa med, indtil de bliver kjede. Saa 
