36 
lige samlingssale. Denne udskilning har derfor ingen principiel betyd- 
ning. Det har derimod afgrænsningen i de tre andre samlinger, jeg 
netop har nævnt. 
Den britiske samling indeholder eksemplarer af alle dyr, som i 
vor tid findes i Storbrittannien og Irland og i havet omkring. Talfald 
et af de norske museer — Bergens — har paa lignende maade udskilt 
de dyr, som hører landet til, fra den øvrige samling, noget som, ikke 
mindst af hensyn til skolerne, er en særdeles hensigtsmæssig ordning. 
Det, som overrasker en fremmed besøgende mest i den britiske sam- 
ling, er de vilde kjør, som man der træffer.  Synderlig vild er nu 
denne merkelige race ikke egentlig. Det er smaa dyr med noksaa 
tyk pels, for det meste ganske hvide. De findes i en eller et par 
store parker, men saavidt jeg ved, er ikke deres afstamning bragt 
ganske paa det rene. Det er vel lidet rimeligt, at de er efterkom- 
mere af nogen oprindelig vild race — dertil ser de for civiliserede 
ud; antagelig er de vel forvildede efterkommere af en eller anden 
gammel tam kreaturstamme, men de fører nu et ganske selvstændigt 
liv, lige selvstændigt og selvhjulpent ialfald, som det, der føres af 
raadyr og hjorte i de engelske dyreparker. 
I den store hal, som fig. 4 og 5 giver et billede af, saaledes som 
den saa ud for et par aar siden, og især de nischelignende rum, paa 
høire og venstre side, støder op til den, har læresamlingen — 
den anatomiske samling kunde man næsten kalde den — sin plads. 
Det store kaskelotskelet, som man ser midt i hallen, er nu borttaget 
og anbragt i hvalsamlingen, ellers er det meste uforandret. 
Paa selve hallens gulv staar der endel særdeles interessante 
montrer, der nærmest er knyttede til den i nischerne anbragte lære- 
samling, og som illustrerer forskjellige almindelige biologiske eiendom- 
meligheder og endel træk i forbindelse med udviklingelæren. 
Enhver, som har læst en af Darwins eller Haeckels bøger om 
udviklingslæren vil vide, hvilken rolle kjendskaben til de tamme dyrs 
varieren, racedannelse, spillede for udviklingslæren stilblivelse. Det var 
jo især studiet af de tamme dueracer, som bragte Darwin ind paa 
læren om det naturlige udvalg. Men de færreste — ialfald hos os 
— har havt anledning til at se med egne øine, hvor yderst forskjel- 
lige disse racer af tamme duer i virkeligheden er. Man har afbild- 
ningerne hos Haeckel og Darwin at holde sig til, men afbildninger er 
ikke virkeligheden, selv om de er noksaa troværdige. 
