79 
Finmarken. Under dette anrettede den i Alten betydelig skade paa 
de unge furutrær. I modsætning til klattremusen eller rødmusen 
(mierotus glareolus) skal denne art ikke klattre, den angriber derfor 
trærne helst nede ved roden. Paa grund af skovens langsomme repro- 
duktionsevne 1 disse nordlige egne har den vanskelig for at modstaa 
det tab, som den lider ved angreb af denne ,finmarkemus". Den 
er her utvilsomt skovens farligste fiende. 
Klattremusen, der forekommer idetmindste op til polarcirkelen, er 
ligeledes en slem fiende for vore trær. Den synes især at ynde unge 
aspetrær samt frugttrærne i haverne, men kan dog ogsaa angribe furu- 
trærne. Om vinteren afbarker den de unge stammer med grøn ung 
bark, derimod angriber den nødig den gamle ru og heller ikke gjerne 
aarsskuddene. Klattremusen klattrer med stor lethed op i ungfuruernes 
toppe, hvor den især angriber de mygere dele af barken ud mod 
aarsskuddene. Ligesom flere af de øvrige markmus er den leilig- 
hedsvis kjødædende. 
I sæterregionen og da fornemlig paa sæterløkkerne hører den 
lille jordrotte (microtus ratticeps) hjemme. Kun i yngleaarene kan 
den træffes overalt paa tjeldet, selv ovenfor trægrænsen, derimod 
vandrer den ikke ned til dalene. I Finmarken gaar den dog helt ned 
til havet. Under yngleaarene apretter den betydelig skade paa græsset 
paa de høiereliggende gaarde og paa sætrene, derimod angriber den 
sjelden trær og buske. Jordrotten kaster i yngleaarene optil 4 kuld 
om sommeren; ungerne af første kuld kan igjen kaste to kuld, inden 
vinteren indtræder. Kuldet indeholder som regel 5—6 unger, dog 
kan der undertiden være optil 10 unger. 
Som muligens en del af ,Naturen"s læsere ved, blev skov- 
lemænen (myodes schisticolor) opdaget første gang af professor Lillj e- 
borg i 1843 ved Lillehammer. Først 24 aar senere blev den atter 
paavist her i landet af professor Collett, som 1 1867 fandt et indi- 
vid i Lørenskoven. Det næste individ fandtes høsten 1883. I de 
senere aar er den funden gjentagne gange. Sandsynligvis forekommer 
den i de fleste større lavereliggende naaleskove i det søndenfjeldske. 
De dybe, mørke naaleskove er skovlemænens hjem. Her holder 
den til paa mosgroede steder blandt vindfald og ur. Sjelden viser 
den sig udenfor sine tuer, undtagen om natten. Det er grunden til, at den 
saa længe har undgaaet vor opmerksomhed. Som sin frænde, lemænen, 
har ogsaa skovlemænen sine vandre- og yngleaar, hvorunder den op- 
