82 
autal at de ,ey ere saa mange 1 nogit Læn i Norrig*. De angreb 
her ikke alene kvæget, men rev ogsaa fisken ned fra hjelderne og 
fortærede tranen i levertønderne. ” 
Endnu i midten af det 18de aarhundrede er bjørnen talrig, men 
allerede i slutter af aarhundredet kan en aftagen merkes. Paa grund 
af de stadig forbedrede vaaben og det større antal jægere vedvarer 
fremdeles denne nedgang. I det sidste femaar (1891—95) er der saa- 
ledes gjennemsnitlig skudt 62 bjørne mod 264 i femaaret 1846—350. 
Fortiden er Øvre Telemarken, det indre af Romsdal og Nordre 
Bergenhus amter samt strøget langs rigsgrænsen fra Trondhjemsfjorden 
opover til Tromsø de bedste bjørnetragter. Helt forsvunden er bjørnen 
i Smaalenene, hvor det sidste individ blev skudt 1 1859. 
Isbjørnen (ursus maritimus) hører vel strengt taget ikke til vor 
fauna, men leilighedsvis kan den dog gjeste de nordlige kyster. I 
uovember 1852 saaes saaledes et individ svømmende mod land nær 
Mortensnæs i Varangerfjorden. I april det følgende aar skjød en fin 
et individ paa fjeldet ovenfor Køllefjord, der ligger ca. 180 kilometer 
fra Varangerfjorden. Muligens er dette og ovenfornævnte samme 
individ. 
Ved vor sydvestkyst, ved Karmøen og Røvær, er i de senere 
aar nogle isbjørne komne iland og blevne dræbte. Disse er sandsyn- 
ligvis dyr, som under transporten til udlandets dyrebaver er undslupne 
fangenskabet. 
Varangerfjorden og Øst Finmarken har i de senere aar stadig i 
maanederne april og mai været hjemsøgt af store skarer grønlandssæl 
(phoca grønlandica). Den kaldes forøvrigt nordpaa finmarkskobbe. 
Den kommer altid under loddefisket, hvorfor den imødesees af fiskerne 
med stor ængstelse, det heder nemlig, at sælen fordriver fisken fra 
fiskepladsene. Hvor man tidligere kunde trække fuldlastede baade, 
faaes nu ikke ,kogefisk". Ud i mai eller i juni forlader sælen igjen 
kysten og drager nordpaa. 
Disse skarer af Grønlandssæl, der bestaar baade af ældre og 
yngre dyr, hører hjemme i Hvidehavet, hvor de i høstmaanederne, i 
november og december, yngler paa drivisen. Om vaaren, naar ungerne 
har afiagt sin ulddragt, drager sælen igjen udover. I denne tid kan 
der foregaa en indbringende jagt efter den uddragende sæl paa begge 
sider af Hvidehavets munding. Den videre retning for sælens vandring 
afhænger af, hvor vinden driver ismasserne hen, Som ottest synes van- 
av rd pp 
Pate grå 
re å kN ONE 
