83 
;dringen at gaa mod øst, men undertiden trækker sælen mod vest. I 
april ser vi dem da stryge langs Murmanskysten. Finder de næring 
nok, gaar ikke vandringen videre, men i de senere aar har grønlands- 
sælen som sagt udstrakt sin vandring helt til Østfinmarkens kyster, 
til Vestfinmarken kommer den derimod sjelden. I enkelte aar bøier 
sælskarerne allerede mod nord ved Voidoguba paa Murmankystens 
vestligste punkt, vi gjestes da kun af enkelte dyr, men i andre «ar 
hjemsøges vi af hele sælmassen. Skjønt grønlandssælen altsaa besøger 
os i store masser, jages den dog sjelden, da den er saa mager, at 
den synker som sten, straks den er skudt. 
Storkobben eller haverten (phoca barbata), der som den foregaa- 
ende hører hjemme i de arktiske egne, gjester kun sjeldent landet, 
og da kun de nordligste kyster. 
Graasælen (halichoerus grypus) forekommer spredt og i stedse 
aftagende mængde langs hele kysten. Dens betydeligste yngleplads 
hos os er ved fiskeværet Halten paa Froøerne, hvor der endnu i sytti- 
aarene fødtes omkring 100 unger aarlig, hvoraf halvparten dræbtes. Nu 
er imidlertid sælmængden ogsaa her gaaet saa ned, at jagten har tabt 
næsten al betydning. I ældre tider var der paa Sørøen ved Hammer- 
fest en større jagt etter denne sæl, i enkelte aar, f. eks. i 1671, blev 
der ifølge Lillieskjolds ,Speculum boreale" dræbt 400 dyr og derover. 
Jagten toregik under yngletiden eller omkring andersmis (30te novbr.). 
Ved Froøerne fødes ungerne som regel i september, men yngle- 
tiden kan dog udstrækkes helt til begyndelsen af november. I lan- 
dets nordlige egne foregaar den noget senere end ved Froøerne. 
Den nyfødte unge er dækket af en hvidgul ulddragt; men allerede 
efter 8 dages forløb kastes denne, og tre uger gammel har ungen 
faaet sin første ungedragt. Den gjennemgaar derpaa en hel række 
farveforandringer, indtil den faar den voksnes mørkbrune dragt. 
Klapmydsen (cystophora cristata) er velkjendt blandt fiskerne i 
Finmarken, Lofoten og Vesteraalen, som kalder den ,kikneb". Det 
er ikke usandsynligt, at den undertiden paa sine vandringer kommer 
saa nær vor kyst, at hunnerne istedetfor at begive sig op til sine sæd- 
vanlige ynglepladse paa isen nordenfor Jan Mayen og Island, drager 
ind til de yderste havskjær ved vor nordkyst, hvor de kaster sine 
unger. 
Hvalrossen (trichechus vosmarus) er en sjelden gjest ved vor 
