86 
slutten af aarhundredet var sin undergang nær. Gjentagne gange 
maatte den derfor ved kongelige forordninger fredlyses. Disse forord- 
ninger blev aldrig strengt overholdte, men vi kan dog takke dem for, 
at elgen endnu er i behold. Da som tidligere nævnt ulven omkring 
midten af dette aarhundrede omtrent forsvandt fra det søndentjeldske, 
tiltog elgmængden igjen hurtigt. Forøgelsen var især sterk i seksti- 
og syttiaarene; elgen” havde da en blomstringsperiode, hvortil der 
neppe haves sidestykke siden 1600 aarene. I syttiaarene finder vi 
den udbredt i de fleste større skovstrækninger i det østenfjeldske saa- 
velsom i det indre af Trondhjems stift op til de sydlige distrikter af 
Nordland. Endnu i begyndelsen af ottiaarene var bestanden i frem- 
gang, men for tiden er den omtrent overalt i tilbagegang. Paa en- 
kelte steder har tilbagegangen endog været saa stor, at den har vakt 
betænkeligheder.  Tilbagegangen skyldes især en altfor hensynsløs jagt. 
I 1894 blev landets elgstamme anslaaet til benimod 4000 dyr. 
Af denne bestand bortskydes aarlig henimod en trediedel, i aarene 
1889—96 blev der nemlig aarlig fældet 862—1 295 dyr eller gjen- 
nemsnitlig 1102, hvoraf omtrent halvparten var okser (587). At 
dette er en altfor sterk beskatning er klart. Sygdomme kan forøvrigt 
ogsaa decimere bestanden; sommeren 1896 dræbte en miltbrandepidemi 
ca. 100 dyr omkring Kristiania. 
Landets elgrigeste distrikt for tiden er Nordre Trondhjems amt. 
Her fældedes i aarene 1890—94 aarlig over 400 dyr, i 1892 var det 
endog 432, men i de seneste aar er antallet gaaet ned til 283 i 1895 
og 280 i 1896. I dette amt er saaledes skudt gjennemsnitlig over 
en trediedel af de i landet fældede elge. Forøvrigt kan ogsaa i dette 
amt spores en nedgang i bestanden, men efterat jagttiden i 1894 blev 
indskrænket, synes elgen igjen at have tiltaget noget. 
Elgen har sin nordgrænse i Vefsen i Søndre Helgeland. Bestanden 
i Nordland er dog liden, i aarene 1889—96 blev der gjennemsnitlig 
kun fældet 7 dyr aarlig. Leilighedsvis kan dog elgen streife længer 
mod nord, helt op til Finmarken. Det er dyr, som er indvandrede 
fra Sverige og Finland. Paa vestlandet er elgen ligeledes kun en 
tilfældig gjest, det er enlige dyr, som paa sine vandringer drager 
over fjeldet til Indre Sogn og Ryfylke. 
Namdalen har for tiden de største dyr. Her er fældet 28-endere, 
eller okser med 14 hornspidse. I Kolvereid fandtes i 1885 endog et 
enkelt fældet horn med 16 spidse, det har saaledes muligens tilhørt 
