116 
desto mere hensigtsmæssige, thi de er løvets og stammernes farver. 
Og hvilken dragt kan vel være bedre for en svag og vergeløs fugl 
end netop den, der træder mindst skarpt frem mod de omgivelser, 
hvori de lever? Vi erindre os harens og rypernes vekslende farve- 
dragter, hvor udmerket de passer til lyngene og marken om sommeren 
og til sneen om vinteren, og vi vil forstaa, at i den frie natur er 
hensigtsmæssigheden det ledende princip. Thi tilværelsens haarde 
kamp kan ingen levende væsener undfly, og i den har de bedst 
skikkede den største udsigt til at seire. Og løvsangeren eier ikke 
høgens eller falkens skarpe klør eller sterke neb. I legemsstyrke er 
den sine fiender langt underlegen; derfor har den faaet evnen til at 
unddrage sig deres opmerksomhed, den er beskyttet ved sine farvers 
lighed med omgivelserne. Og naar en af skovens røvere viser sig, 
saa er det tætteste løvverk det sted, hvor den søger hen for at undfly 
faren; thi her kan selv falkens øvede øie vanskelig følge den, den 
blir ligesom ganske borte i de grønne og brune plantefarvers kaos. 
I sidste halvdel af mai eller begyndelsen af juni begynder den 
paa sin rede. 
Man skulde vente, at en saa udpræget løvfugl som løvsangeren 
vilde optøre sin sommerbolig oppe i træernes kroner, der hvor den 
ellers tumler sig sit hele liv, eller i det mindste i en lav busk; men 
heri ligner den ikke sin nære slegtning, den gulbrystede sanger 
(hypolais hipolais), hvis reder forresten sjelden findes høit over skog- 
bunden. Den, som vil forsøge at finde løvsangerens, faar holde sig til 
jorden og ikke se for høit tilveirs. Men uagtet den undertiden ligger 
saadan, at det ofte maa forundre os, at vi ikke har traadt lige op i 
den, saa er det dog ikke hver mands sag at finde den, og jeg 
tør vistnok uden overdrivelse sige, at den hører til de vanske- 
ligste, jeg i denne henseende ved at nævne; og man maa næsten 
være en smule kjendt med fuglens levevis og artsvaner, om man vil 
prøve at opsøge denne lille sangers bolig. 
Til redeplads vælger den med forkjærlighed de lyse, venlige 
skraaninger, hvor smaaskogen veksler med smaa aabne engpartier; thi 
her er der i den brogede insektvrimmel mere end rigelig næring. 
Men man finder den ogsaa hækkende i naaleskogenes udkanter, ligesom 
den undertiden er at træffe blandt lyngene paa forholdsvis træbare 
steder, ja endog helt oppe i vidjebeltet paa fjeldsiderne. Dens ynd- 
