117 
lingsopholdssted er dog som sagt de frodige solbeskinnede lier med 
rig vegetation og rigt insektliv. 
Inde i en liden mosbakke, i et skjult hul, helst hvor en liden 
krybende vidje hænger ned, eller hvor en liden bringebær- eller rosen- 
busk holder paa at vokse frem, lægger den sin rede. Materialerne 
er væsentlig mos og visne græsblade samt uld og fjer, hvilke to 
sidste bestanddele især udgjør den indvendige udforing. Altid er den 
ganske overbygget og kun forsynet med et ganske lidet flyvehul, der 
neppe er stort nok til at fuglen uden vanskelighed kan smutte ind 
og ud. Selve aabningen er sjelden ganske rund, for det meste sam- 
mentrykt ovenfra, og ikke sjelden finder man den helt eller delvis 
skjult af nedhængende græs eller af en eller anden liden busk, der 
vokser ved randen, hvad der naturligvis gjør det end vanskeligere at 
faa øie paa reden. 
Arbeidet med selve redebygningen foregaar især 1 de tidlige 
morgentimer og henimod aftenen, men undertiden finder man den 
ogsaa beskjæftiget hermed midt om dagen, hvad der visselig maa 
ansees for at være undtagelse, da den ved denne tid lettere resikerer 
at blive iagttaget under arbeidet, og dette kan jo have de mest 
skjæbnesvangre følger for yngelens fremtid. Jeg har ogsaa flere 
gange iagttaget, at et par har forladt en halvfærdig rede, naar de er 
bleven overrasket under arbeidet. I denne henseende synes dog indi- 
viderne at forholde sig temmelig forskjellig, idet jeg har seet mange 
eksempler ogsaa paa det modsatte. 
En omstændighed, der end yderligere bidrager til at aflede for- 
mentlige og virkelige fienders opmerksomhed, er den, at den rugende 
fugl, naar den af en eller anden grund, f. eks. et menneskes nærmelse, 
tvinges til at forlade reden, gjør dette saa stilfærdig og lidet opsigts- 
vækkende som mulig. Med næsten lydløs flugt stryger den da lavt 
hen over marken for hurtigst mulig at forsvinde i nærmeste tykning. 
Herfra holder den dog et vaagent øie med, hvad der foregaar ved 
reden, og er faren lykkelig overstaaet, søger den lige saa stille og 
ubemerket tilbage igjen til sin kjære yngel, og alt, hvad vi har hørt, 
er i det høieste nogle svage pibende lyd som udtryk for dens ube- 
skrivelige angst og skræk. Men dette pibende angstskrig er kun 
istand til at lede kjenderen paa sporet og bliver neppe bemerket af 
dem, der ikke er fortrolig med de forskjellige udtryk for disse smaa 
sangeres vekslende sjælsstemninger. 
