Få 
121 
Forat naturvidenskabelig læsning skal kunne fængsle den usag- 
kyndige, er det i almindelighed ikke tilstrækkeligt, at fremstillingen 
er populær, men den maa ogsaa være klar og sproget maa være 
let og elegant. I denne henseende har forfatteren været usedvanlig 
heldig, og han røber her en begavelse, som hos os ikke er almindelig. 
Af denne grund vil selv en ganske ukyndig læser følge ham med 
interesse fra først til sidst og visselig beholde indtrykket af, at bogen 
er baade underholdende og lærerig. 
Andor Hoel. 
Mindre meddelelser. 
Skjoldkjertelen og dens nytte. Straks nedenfor strubehovedet, 
foran luftrøret, ligger et organ, der bestaar af et midtstykke, hvorfra 
der udgaar 2 lapper, der er rettet opad og til siderne. Det indre 
viser en svampet bygning; det er opfyldt af en mængde smaa hulrum 
eller blærer, der er ganske adskilt fra hverandre; imellem disse findes 
et støttende bindevæv. Hos nyfødte er disse bet af mikroskopisk 
størrelse. Senere kan flere af dem faa en betydelig størrelse. Ud- 
førselskanaler af enhver art mangler, saaat organet ikke ganske kan 
opfattes som en egte kjertel. Ikke desto mindre kaldes den skjold- 
kjertelen.  Udforskningen af skjoldkjertelens funktion hører til de 
betydeligste opgaver, som physiologien paa lang tid har beskjæftiget 
sig med. Dette organ regnedes før med til de saakaldte blodkar- 
kjertler, hvis betydning for organismen var ukjendt. I begyndelsen 
af ottiaarene iagttog kirurgerne, at der efter fjernelsen af syge skjold- 
kjertler optraadte meget eiendommelige fænomener. Dette viste, at 
skjoldkjertelen maatte være et for livsfunktionerne vigtigt organ, da 
det var øiensynligt, at et for legemets husholdning vigtigt organ var 
fjernet. Kirurgernes ufrivillige iagttagelser er siden efterlignet ved 
talrige forsøg paa dyr. Disse forsøg godtgjorde alle, at fjernelsen af 
skjoldkjertelen stadig var forbundet med alvorlige forstyrrelser i den 
hele stofveksel. Men skjoldkjertelens store betydning for livsvirksom- 
heden er endøu ikke anerkjendt af alle. I den nyere tid har den 
fremragende Berlinerphysiolog professor Hermann Munk hævet 
sin røst herimod. Han har i mange aar atter og atter forsvaret den 
paastand, at de syg Gomstokomener som optræder hos dyr efter skjold- 
kjertelens fjernelse, ikke er en følge af, at en vigtig for skjoldkjertelen 
eiendommelig funktion er sat ud at virlesoiben men kommer af de 
betydelige beskadigelser af nerverne, som er en uundgaaelig følge af 
en saa indøgribende operation. Munk staar dog næsten fuldstændig 
alene med sin opfatning. Flerheden af alle paa dette omraade erfarne 
forskere holder fast ved, at skjoldkjertelen besidder en eiendommelig 
funktion, der udøver en regulerende indflydelse paa det normale forløb 
