122 
af - visse livsprocesser. Saare mange hypotheser har været opstil- 
let forat forklare skjoldkjertelens indflydelse paa livsprocesserne i 
organismen. I 1896 gjorde den geniale nu desværre afdøde kemiker 
Baumann i Freiburg en opdagelse, der kuldkastede alle tidligere- 
hypotheser. Han fandt i skjoldkjertelen i rigelige mængder et stof, 
der ellers ikke forekommer i den dyriske organisme, nemlig jod og 
det i en fast organisk forbindelse. Baumanns opdagelse har ført med 
sig en næsten wuoverskuelig forskning paa physiologiens .og patholo- 
giens gebet, der har baaret smukke frugter for den praktiske medicin. 
Man har saaledes bragt paa det rene, at joderythrin, som tilsyne- 
ladende er den virksomme bestanddel i skjoldkjertelen, har en bety- 
delig indflydelse paa oksydationsprocesserne i legemet, indsmeltningen 
at fedt, luftvekselen o. s. v. En betragtelig andel i fremskridtene i 
den dybere forstaaelse paa dette omraade har i særdeleshed de nyere: 
arbeider, som er udførte af Magnus-Levy, F. Blum, Freupel, Hot- 
meister, Roos og andre. 
Man kan nu betragte skjoldkjertelens kemiske virkemaade som 
fastslaaet, men nogen sikker forestilling om, paa hvilken maade disse 
kemiske processer virker i legemet, har man enånu ikke. Hvilken 
betydning har skjoldkjertelens jodgehalt? Afgiver den jod til blodet. 
og vævene eller forbruger den jod? Alle disse vigtige spørgsmaal er 
hansen 
endnu uløste. Vi vil derfor henvise til den nyeste theori, som af alle 
tidligere opstillede er den sandsynligste, da den til og med har ana- 
logier i hypotheserne om tunktionerne af de beslegtede organer f. eks. 
bugspytkjertelen og binyrerne. F. Blum har paa naturforskermødet. 
i Disseldorf ifjor høst udtalt sig for den mening, at skjoldkjertelen 
var et giftødelæggende organ, hvis funktion bestod i at uskade- 
liggjøre de giftstoffer, som stadig opstaar i legemet. At der i de 
levende organismers celler stadig dannes giftstofter, der igjen ødelægges 
i legemet selv, er almindelig anerkjendt, specielt ved den berømte 
franske physiologiske kemiker Armand Gautiers arbeider. Han 
kalder disse gifte ,leucomainer". Disse stofvekselens affaldsprodukter 
bliver for det meste atter ødelagte i selve cellerne. — Stotvekselens. 
endeprodukter, der udskilles af legemet er ikke giftige. Det er en 
bekjendt sag, at ethvert sundt menneskes blodserum er giftigt (ved 
indsprøitning i dyr); urinen besidder derimod neppe '/10 af blodets. 
giftighed. Man har hidtil ikke havt noget bestemt holdepunkt for 
nogen theori om, hvor denne gift ødelægges. Blum mener nu, at. 
dette foregaar i de tidligere saakaldte blodkarkjertler og først og 
fremst i skjoldkjertelen. Den virker giftødelæggende ved jodgehalt, idet. 
joden virker paa de stofvekselprodukter, der stadig strømmer gjennem 
skjoldkjertelen, forandrer deres kemiske sammensætning og ødelægger 
dem derved. Denne opfatning af skjoldkjertelens funktion aabner 
ganske nye baner for hele physiologien og pathologien. Naar skjold- 
kjertelen fjernes, saa forstyrres altsaa disse normale giftødelæggelses- 
processer, hvilket fører til ansamling af giftige stofvekselprodukter i 
legemet, ,antointoxicationer* eller selvforgiftninger, som det kaldes. 
Dette nye pathologiske begreb faar altsaa herved en vigtig støtte. 
, Naturwissenschaftliche Wochenschrift*. 
