124 
Skydannelse er meget ofte en fiende af iagttagelser i atmosfæren, 
men i dette specielle tilfælde gjorde den uvurderlig nytte. Fortæt- 
ningen fandt i virkeligheden sted i det underste luftlag og forsvandt 
1 det øverste paa grund af den raske fordunstning, saaat skydannelsen 
betegnede en meget udpræget grænse mellem de to luftlag. 
,, Prometheus*. PB, 
Fordeling af jordmagnetismen i tidligere tider." Hænger 
man op en magnetnaal, der er dreibar om en gjennem dens tyngde- 
punkt gaaende horizontal akse, saaledes at dens vertikale dreiningsplan 
falder sammen med det magnetiske meridianplan*), saa antager naalens 
magnetiske akse en skraa stilling til horizonten. I almindelighed vil 
paa den nordlige halvkugle magnetens nordpol pege nedover og om- 
vendt paa den sydlige halvkugle. Den vinkel, som naalens magnetiske 
akse saaledes danner med horizonten, kaldes den magnetiske inklination. 
Denne inklination vokser 1 almindelighed, jo længer nordover man 
kommer, indtil naalen ved en af jordens magnetiske poler peger lodret 
ned mod jordoverfladen. En saadan magnetisk pol har kaptein Ross 
fundet i det nordlige Amerika under 709 5” nordl. bredde og 969 46" 
vestlig længde fra Greenwich. Af denne grund er kompasset til ingen 
nytte paa saa høie nordlige bredder. Jo længere man fjerner sig fra 
den magnetiske nordpol, desto mindre bliver inklinationen, indtil den i 
nærheden af jordens ækvator bliver lig 0, d. v. s. naalen staar nøi- 
agtig horizontal. Forbinder man alle de punkter paa jordens overflade, 
hvor inklinationen er 0, saa har man det magnetiske ækvator. Det 
falder ikke sammen med det astronomiske ækvator, men løber dels 
paa den nordlige dels paa den sydlige side deraf. 
Man har som bekjendt sammenlignet jorden med en uhyre magnet. 
Denne magnet maa da have sin sydpol eller sydpoler i nærheden af 
den astronomiske nordpol og omvendt. 
Den magnetiske inklination er nu aldeles ikke uforanderlig for et 
og samme sted paa jorden; den forandrer sig tvertimod uafladelig. 
Disse variationer er dels uregelmæssige dels periodiske. De hænger 
nøle sammen med mnordlysenes optræden og man har endvidere paa- 
vist afhængighed af jordskjælv og vulkanske eruptioner. 
Blandt de periodiske forandringer adskiller man atter daglige og 
sekulære variationer i den magnetiske inklination. De variationer, som 
gjentager sig daglig, hænger sammen med solens stilling og er noksaa 
ubetydelige. 
Anderledes forholder det sig med de sekulære variationer; de 
merkes neppe fra dag til dag, men da de bestandig gaar i samme 
1) Af dr. A. Buntrock i ,Prometheus*. 
*) Det magnetiske meridianplan er det vertikalplan, som kan lægges gjennem 
en i horizontal retning frit bevægelig magnetnaal. Det falder som bekjendt 
ikke sammen med den astronomiske meridian, der gaar gjennem S.—N.-linjen, 
men danner en vinkel dermed, som kaldes den magnetiske deklination. 
mr ELLERS Ga Gå an i å 
