148 
vel værd at sees. Det virkede ligefrem forbløffende, selv paa mig, 
der kjendte det hele, at se voksne mennesker for fuldt alvor staa og 
fyre løs det ene skud efter det andet, oftest uden at træffe, med 
redskaber, som er plumpere og simplere end de, som brugtes af 
vore forfædre i 1500-aarene. Og det i et land hvor skyttersagen er 
paa moden, og hvor den almindelige værnepligt skulde gjøre hver 
mand kjendt med brugen af et af de bedste skydevaaben vor tid eier, 
nogle faa mil fra en stor by. 
Og lige forbløftende, som selve fremgangsmaaden virker, lige for- 
underligt er det ved nærmere eftertanke at forestille sig, at en hval 
paa en 8 meters længde for alvor angribes med disse smaa pile — 
og virkelig skades af dem. 
Pilene er en 12—15 cm. lange, fraregnet træskaftet, og de 
har selvfølgelig ikke kraft til mere end netop at trænge gjennem 
spæklaget ind i kjødet. Om at træffe de ædlere dele blir der jo ikke 
tale, særlig da det jo næsten altid kun maa være hvalens ryg og 
sider — og især ryggen — der træffes. Og der er kjødlaget meget 
massivt. Sætter man et menneskes længde til 160 cm. og hvalens til 
8 meter, og tænker man sig, at man vilde skyde mennesker med 
pile af forholdsvis størrelse, saa vilde disse projektiler være henimod 
3 cm. lange og af tykkelse som en ordentlig stoppenaal. Selv om 
man er gaaet til et meget lidet kaliber med de moderne geværer, saa 
er der langt igjen til dette og dertil kommer den — relativt — 
meget ringe kraft, hvormed pilene udskydes. At skyde mennesker 
med stoppenaale, naar de ædle dele ikke kunde træffes og ben ikke 
gjennemskydes, det vilde visselig være et yderst langvarigt og kjede- 
ligt arbeide. Men noget tilsvarende er det i virkeligheden, bønderne 
i Skogsvaag gjør. 
Det er nu heller ikke — som det fremgaar af sammenligningen 
— pilene i og for sig og de saar, de fremkalder, som kan skade 
hvalen og tilslut dræbe den. Var pilene blankpudsede og rene, saa 
vilde de sikkerlig ikke gjøre den noget. 
Det, som gjør pilene farlige, det er, at de er gamle og rustne, 
og at 'de er befængte med bakterier, der fremkalder blodforgiftning. 
Før vi ser lidt nærmere paa dette, skal vi imidlertid følge fortsæt- 
telsen af fangsten.!) 
1) Overlæge G. Armauer Hansen har i ,Naturen* for 1887 skrevet en 
artikel om ,Hvalfangst ved blodforgiftning", hvorfra endel af det følgende er 
hentet. 
