153 
saa, at en pil var ,dødspil* og havde særskilt virkning, ved hjælp af 
en halvt bevidst smitteoverføring, som den, der nu finder sted. 
Med hensyn til den behandling, pilene forresten faar hos skytteren, 
er det at merke, at de opbevares fra et aar til et andet i et særskilt 
skindbylster. Naar der blir gjort saa meget stads paa dem, saa skulde 
man tro de ogsaa ellers blev omhyggelig behandlet, men det blir de 
ikke. De hverken pudses eller slibes, naar de har været brugt og 
er oftest saa yderst rustne, at det merke, de bærer, er meget vanske- 
ligt at opdage. Blir de altfor rustne, saa kan de brynes lidt i spidsen, 
men nogen grupdig rengjøriug eller slibning blir de aldrig underkastet. 
I det høieste kan de skylles lidt i vand, naar de tages ud af det 
raadneste kjød, forat ikke altfor meget skal hænge ved dem. Om 
der i hele denne behandlingsmaade — mangelen paa renhold og til- 
trods derfor omhyggelig opbevaring i hylster — er noget bevidst 
element er jo ikke godt at vide, men behandlingen er ialfald skikket 
til at bevare pilenes smitteevne fra et aar til et andet. 
Bakterierne findes som sagt kun omkring dødspilen i stor mængde. 
I blodet er de ikke eller sparsomt tilstede. Det er det samme, som 
man iagttager ved blodforgiftninger hos andre dyr og hos mennesket. 
Naar de alligevel fra dette ene sted kan øve saa stor virkuing, at de 
gjør dyret sygt — og tilslut antagelig vilde dræbe det — saa skyldes 
det visselig i dette som andre tilfælde de af bakterierne frembragte 
giftstoffe, ptomainer. 
 Saadanne ptomainer spreder sig fra det brandige saar rundt i 
blodet og er sygdommens direkte aarsag. 
Merkelig nok er ikke ptomainerne at en saadan art, at de gjør 
kjødet uanvendeligt til føde. Det brandige, bakterieopfyldte kjød 
anvendes ikke, men kjødet af den dræbte — og syge — hval for- 
øvrig bruges som menneskeføde, uden at det medfører nogen ulempe. 
Selv i raa tilstand virker kjødet ikke skadeligt, ialfald paa hun- 
dene, som spiser det med stor begjærlighed, og naar det enten ferskt 
eller efter forudgaaende saltning og røgning bliver kogt, anser bøn- 
derne saavel kjød som spæk for en udmerket føde. Der er ikke saa 
let for kjødmad paa disse kanter af landet, og de hvaler, som aarlig 
fanges, udgjør et ganske væsentligt bidrag til kostholdet paa gaardene 
omkring Skogsvaag. Derfor følger ogsaa retten til andel i fangsten 
som en herlighed med gaardene, og fordelingen at kjødet sker med 
stor nøiagtighed efter ganske bestemte regler, som jeg dog ikke her 
