Å D 
sv 5 GE VAES MØ EE VEG STN, 
OPEL > 
183 
En anden form for yppig cellevekst i alderdommen er de for- 
andringer som med alderen foregaar med blodkarrene, hvis de 
overhovedet er disponeret herfor. Fra arteriernes indre væg optræder 
der hyppig saadanne vekstfænomener. 
En egte senil alderdomsvekst er ogsaa den sterke udvikling af 
prostatakjertelen, en lidelse, der ikke sjelden forekommer hos ældre 
mænd. 
Blandt legemets væv er benvævet det, som vokser længst. Af- 
slutningen af denne vekst pleier man at betegne som ungdommens 
ende. I ungdomstiden maa altsaa organismens celler have en bestræ- 
belse efter i forhøiet maalestok at kunne optage i sig fosforsur kalk, 
det stof, som er ubetinget nødvendigt for dannelsen af knokler, og 
som meddeler dem deres karakteristiske fasthed og haardhed; ten- 
densen til forhøiet optagelse af kalk er altsaa en eiendomme- 
lighed for den ungdommelige stofveksel. Naar veksten af- 
sluttes, saa ophører aabenbart denne tendens; idetmindste møder vi 
nu under normale forholde ingen væsentlige forkalkningsprocesser mere. 
Derimod kan man i den høie alderdom konstatere den kjendsgjerning, 
at der nu atter ret ofte forefindes kalk aflagret paa de forskjelligste 
steder i legemet. Fremforalt er det blodkarrene, i hvis vægge kalken 
pleier at afsætte sig. Hvorledes opstaar nu disse forkalkninger i 
alderdommen? Man har søgt at forklare dem paa de forskjelligste 
maader. Det spørgsmaal paatrænger sig uvilkaarligt, om vi ikke ogsaa 
her har at gjøre med et tilbagefald af den aldrende organisme til en 
ungdommelig vane, saaledes at cellerne med aarene faar en vis til- 
bøielighed til at optage kalk i overskud. Resultaterne af stofveksel- 
forsøg i den senere tid synes at understøtte denne opfatning; idet- 
mindste har de vist, at oldingen i langt ringere mængder end før 
udskiller den kalk, som han optager med næringen. I ungdommen er 
kalkafleiringen en nyttig proces, da derved skelettet opbygges, i alder- 
dommen er den derimod med sin overveiende lokalisation til blod- 
karrene og specielt arterierne høist skjæbnesvanger; i sig selv har vi 
dog i begge tilfælde at gjøre med et og det samme. Til gunst for 
denne antagelse taler ogsaa den omstændighed, at man i den nyere 
tid med godt resultat har forsøgt at bekjæmpe denne forkalkning i 
aarerne med de deraf flydende sygdomsfænomener ved at anvende 
kalkfattig kost ved siden af kalkopløsende midler. I lys af den her 
fremstillede opfatning kan man ogsaa komme til en nærmere forstaa- 
