190 
væringerne. Under den svenske Spitsbergsekspedition i 1898 skjød 
professor Nathorst en saadan sæl i drivisen mellem Grønland og 
Spitsbergen. Paa grund af de moderne finkalibrede vaabens sterkt 
sprængende kraft blev kraniet og de fleste at forkroppens ben aldeles 
knuste, men saameget blev dog bevaret af skelettet, at det kunde benyttes 
til sammenligning med vore hidtil kjendte sælarter.  Docent Einar 
Lønnberg, der anstillede disse komparative undersøgelser, kom til 
det resultat, at denne ,troldsæl* ikke var nogen egen art, men en 
usædvanlig liden ringsæl. 'Trods sin lidenhed, den var kun ca. 60 cm. 
lang, havde den forholdsvis store og vel udviklede veirbuster, klør og 
lemmer.  Eksemplaret var en ganske ung hun, som sandsynligvis har 
været sent født. Dyrets forkrøblede udvikling skriver sig muligens 
ogsaa fra, at moderen meget tidligt omkom. Dette forklarer imidlertid 
ikke fuldstændigt dyrets forkrøblede udseende og dets ringe størrelse. 
Ringsælen er som bekjendt et kystdyr, der som regel ikke fore- 
kommer langt fra land, men inde i tjorde og bugte. Dette individ 
blev imidlertid skudt midt inde i drivisen, hvor der er meget dybt. 
Sandsynligvis er den med et isflag drevet ud paa dybet, hvor den 
har havt vanskeligt for at skaffe sig næring paa den maade som grøn- 
landssælen og de øvrige mere pelagiske arter. Af mangel paa til- 
strækkelig næring skulde da dyret være blevet forkrøblet. 
To saadanne troldsæl er blevne videnskabeligt undersøgte, det 
her omtalte og et eksemplar. som findes i Tromsø museum. De var 
begge ringsæl. Det kan dog være muligt, at navnet bruges ogsaa paa 
forkrøblede imdivider blandt de øvrige ishavssæle. Je 
Kan krebsene høre? I den zoologiske station i Neapel har 
dr. Theodor Beer anstillet en række ekspermenter med forskjel- 
lige krebse (pagurus, palæmon, palæmonetes, mysis, 0. 8. v.) for at 
kunne besvare dette spørgsmaal. Kom lyden fra luften, viste dyrene 
ikke spor til reaktion. OQOgsaa naar den skrev sig fra vandet, kunde 
Beer neppe merke noget indtryk. 
De dyr, som i det heletaget reagerede, saasom palæmonetes 
varians, gjorde dette paa en saadan maade, at man fik det indtryk, 
at de ikke kunde skjelne mellem en sterk og en svag lyd, de viste 
mere en ren ubevist flugtrefleks. Men selv denne foregik kun da, 
naar lyden blev frembragt i en saa kort afstand fra vedkommende — 
dyr, at ogsaa et menneske, som holdt sin haand ned i vandet, kunde 
merke gjennem følelsen de rystelser eller vibrationer, som opstod ved 
lyden. 
Etter dr. Beers mening har de heftige bevægelser, som dekapo- 
derne og mysiderne udfører, saasom springen og slaaen med halen, 
intet med hørselen at gjøre, de er snarere en ,følelsesrefleks*. 
Ødelagdes paa saadanne dyr statocysterne, hine organer, som man 
tidligere antog var sædet for hørselen, indtraadte en hæmmet refleks- 
bevægelse. Hvad enten strykninforgiftede dyr blev berøvet sine sta- 
tocyster eller ei, udførte de tangorefleksen som følge af den rystelse, 
der opstod ved lyden. 
