221 
ene af jord og mose, det andet af ren gul ler. Det sidste rede var 
underst. Disse to reder blev derpaa forbundne med hinanden paa 
samme maade, som ude 1 naturen. 
Naar veiret var koldt, søgte myrerne altid til det lune, varme 
lerjord rede; var veiret derimod mildere, opholdt de sig helst i det 
rede, der var bygget af jord og mose. I vaar og sommermaanederne 
holdes yngelen sondret efter størrelsen 0: eggene er anbragte i en 
celle, de mindste larver i en anden, de der er lidt større i en tredie 
o.s.v. Desuden er pupperne ganske afsondrede fra den øvrige yngel. 
Om vinteren derimod er yngelen ikke sondret saaledes efter størrelsen, 
da er alle larver, uanseet om de er store eller smaa, anbragte i en 
af. de indre celler. Muligens det er for varmen, men det kan ogsaa 
være, at yngelen da ikke kræver den pleie, som den faar i mere aktive 
veksttider. sg. 
, Nature*. 
En barbarisk plante. At mennesker og dyr viser grusomhed 
mod sine medskabninger, er man desværre vant til, men at ogsaa en 
plante skjæmmes af en saadan karakterfeil, er noget nyt. Man kan 
rigtignok indvende, at en hel plantegruppe benævnes insektædende, 
fordi de fanger og ftortærer insekter. Men dette kan man vel ikke 
betragte som nogen egentlig grusomhed. Anderledes forholder det 
sig med en brasiliansk klatreplante, araujia albens, der nylig er ind- 
ført i England og som trives saapas i dette lands klima, at man kan 
iagttage dens udvikling og levevis ogsaa udenfor dens hjemland. Dr. 
Lowe, fra hvis foredrag i det Linnéeske selskab nedenstaaende er 
hentet, havde ifjor sommer i lord Ilchesters park i Abbotsburg rig 
anledning til at studere planten i fuld blomstring. 
Blomsten søgtes stadig af talrige sommerfugle, dagmøl, bier, 
hvepse og store fluer, og naturforskeren merkede snart, at et insekt 
ofte blev grebet af en blomst og en tid holdtes fangen. De smaa 
honningsamlere fandt ganske vist et rigt bytte hos blomsten, men de 
fik ogsaa dyrt betale, idet alle maatte efterlade sin snabel eller endog 
undertiden et ben, der ikke havde været sterkt nok, for atter at slippe 
ud af fangenskabet. Kun enkelte kraftige humler slap helskindet bort. 
Blomsterne hos araujia albens synes særlig indrettet til denne gru- 
somhed, der tager sig ud som en huan mod planternes venlige, men 
rigtignok aldrig rent egennyttige gjæstfrihed mod vingede medskab- 
ninger. 
I hvert at blomstens hjørner ovenfor kalken findes et griberedskab, 
formet som en omvendt kegle, der omslutter arret og ingen anden 
bestemmelse har, end at fastholde insekterne. Paa blomstens overside 
er der kun en ganske liden aabning gjennem en smal ridse i hver af 
sænkningens sider. Paa de omtalte redskaber sidder som lokkemad 
netop støvknappene med den søde honning. Naar nu et insekt flyver 
hen og stikker sin snabel ind i en af de smale aabninger, kan det 
kun komme bort ved hurtigst at fortrække med sit rov, eller — ved. 
at lade sin snabel tilbage. Lowe saa en mængde araujia-blomster, 
hvor der i hvert af de 5 hjørner fandtes en snabel af en sommerfugl 
