230 
imidlertid betydelig formindskes, naar kohereren træffes af en elektrisk 
bølge. Senere har italieneren Marconi væsentlig forbedret apparatet. 
Det af ham benyttede glasrør er meget lidet (kun nogle faa cm.) og 
af ringe vidde (etpar mm.). Metalstykkerne, hvortil de ydre lednings- 
traade er fæstede, er af sølv og fylder røret saaledes ud, at det 
mellem dem kun blir en ca. 1 mm. bred spalte (fig. 86). Denne er 
delvis fyldt med metalkorn af filspons størrelse, bestaaende af en 
blanding af nikkel og sølv tilsat med et yderst ringe spor af kviksølv. 
Røret er forøvrigt pumpet næsten lufttomt. Naar kornene ligger i sit 
naturlige leie, byder de strømmen en modstand, der praktisk talt er 
HJ 
(| T 
UG | 
LE) 
ME HND IE pe 
«ly Å mme mm 
uendelig stor. Men ved de elektriske bølgers optræden blir kornene 
paa en eiendommelig maade polariserede, hægter sig sammen og dan- 
ner en bro mellem sølvpolerne, hvorved modstanden 1 kohereren 
synker ned til blot en 5—6 ohm. Efter enkeltes mening smelter 
kornene let sammen i berøringspunkterne. Forat kohereren kun i det 
øieblik, da bølgerne indtræffer, skal være en leder og faa sin oprin- 
delige store modstand tilbage, saasnart de ophører, udsætter man den 
ved et passende arrangement for stadig rystning, saa kornene atter 
faar leire sig 1 vilkaarlige stillinger. Ved disse apparaters hjælp er 
det ikke vanskeligt at eftergjøre de forsøg, hvormed Hertz verificerede 
Maxwells ideer. Hertil kan benyttes to parabolske speil (fig. 87). 
