245 
ænergi stødet til den senere saa betydelige fangst af sæl og hval i 
disse have. I de første aar tjente man ogsaa meget ved jagt paa 
de talløse skarer af fugle, som havde sit tilhold paa øen. I 1609 
tog det engelske kompani, ,Company for the discovery of unknown 
countries" eller ,Russia company", som det ogsaa kaldtes paa grund 
af sin betydelige handel med Rusland, øen i besiddelse. Ved de 
senere aars ekspeditioner opdagedes blymalmen paa Gull Island samt 
stenkulsleierne paa øens nordlige del. Bjørne og ræve fangedes i 
denne tid i massevis; men samtidig tog den i de første aar saa hidsig 
førte jagt paa hvalros betydelig af for at give plads for hvalfangst. 
Denne udstraktes saa lidt efter lidt til Spitsbergen, og Bjørneøen 
begyndte at tabe sin betydning. Da saa hvalerne i disse trakter ved 
vort aarhundredes begyndelse holdt paa at udryddes, optog særlig 
nordmændene og russerne omkring 1820 atter fangsten paa hvalros 
ved Bjørneøen. Paa grund af uvittig fangst aftog dyrene imidlertid 
sterkt, og fra midten af aarhundredet har det væsentlig været fiskeri, 
der har trukket særlig nordmænd til øen. Ifjor tog saa som bekjendt 
Lerner med forhenværende korvetkaptein Ridiger en del af øen i 
besiddelse, og iaar skal disse besiddelser være udvidet til at omfatte 
den halve ø. 
Bjørneøen ligger paa 749 30" n. br. og 369 40" ø.1., nogenlunde 
midt mellem Nordkap og Spitsbergen. Den skal under almindelige 
omstændigheder kunne naaes fra Tromsø paa ca. 30 timer.  Øens 
størrelse og form kan sees af hosføiede kart (fig. 48), der er taget 
af den svenske Spitsbergenekspedition i 1864. Den største længde 
fra Stappen i syd og til Nordhavnen i nord udgjør 51/; og den største 
bredde 5 sjømil. Som vi ser, er øen kun ganske lidet indskaaret af 
havet, saa at nogen egentlig havn besidder den ikke. De paa kartet 
anmerkede havne kan kun benyttes under heldige vindforholde, og de 
fleste ekspeditioner har derfor havt sit skib krydsende udenfor øen, 
mens endel af medlemmerne var i land for at gjøre sine undersøgelser. 
Kystlinjen er meget forreven og giver ved sine huler, pillarer og 
hvælvinger et storslagent eksempel paa havets nedbrydende virksomhed. 
Paa mange steder falder fjeldvæggen saa steilt af mod havet, at det 
er vanskeligt at lande, paa andre steder er der blevet igjen en liden 
fjærestrand, hvor baadene kan trækkes op. Et eiendommeligt strand- 
parti er den bekjendte ,Borgmesterport*, der dog ikke staar som 
noget enestaaende i sit slags; den er bare en enkelt af denne kyst- 
