er pg VEK 
249 
Stenkulsbugten. Disse angives at have en mægtighed af indtil 1 alen. 
Om der paa disse kul vil kunne drives nogen betydelig drift, er vel 
tvilsomt, men som vi ved, nærer Lerner støttet til tyske bjergmænds 
undersøgelser de bedste forhaabninger. Til Bjørneøens klima har man 
ikke saa godt kjendskab som ønskeligt, da længere observationsrækker 
mangler. Alle er dog enige i, at øen har et meget fugtigt kystklima, 
og i alle ekspeditioners beretninger læser man om store taagemasser, 
«der hviler over øen og ofte skjuler den for de reisendes blikke, indtil 
man er helt inde paa den, og navnet ,Taagehjem* vilde derfor, som 
enkelte har fremholdt, maaske være det mest passende navn. Til- 
stedeværelsen af de stadige taagemasser finder sin forklaring i, at 
øen ligger der, hvor Atlanterhavets varme strøm møder de kolde 
strømninger fra polarhavet. Den svenske Spitsbergenekspedition af 
1863 og 64 kom til det resultat, at Bjørneøens klima dog maa 
være gunstigere end klimaet paa selv de gunstigste steder af Spits- 
bergen og anfører som grund herfor særlig Bjørneøens kilder med 
temperaturer paa 0.6—38.89, temperaturer som nogenlunde skulde svare 
til jordbundens middeltemperatur. Da kilder ikke findes paa Spits- 
bergen, antoges jordens middeltemperatur der at være under 00. 
Saa kold og trist end Bjørneøen nu ligger oppe i polarhavet, saa 
ved dog geologerne at fortælle om, at den har seet bedre dage. En- 
gang har der her oppe i det høie norden været et større fastland, 
hvorpaa der i den tid, vi kalder stenkulsperioden, har vokset de samme 
store og yppige planter, som ellers i verden karakteriserer stenkul- 
systemet. Bjørneøens lagrækker fortæller os endvidere, at længere ud 
i stenkulstiden sænkedes dette fastland under havets overflade, og vi 
møder i lagrækkerne fra hin tid en vrimmel af havets dyreformer. 
Men det er ikke polarhavets artsfattige fauna vi finder, det er former, 
som maa have hørt hjemme 1 et forholdsvis varmt hav. Ogsaa i de 
følgende geologiske perioder kan vi følge polarlandenes skjæbne og 
læse os til om mildere klimatiske forhold. Det er imidlertid her 
Spitsbergen, som leverer materialet. Sandsynligt er det dog, at de 
vigtigere kullag paa Bjørneøen skriver sig fra tertiærperioden, og 
dette giver os et værdifuldt bidrag til øens geologiske saga. Saa 
sent som i tertiærtiden, jordens nyere tid, har der været et sammen- 
hængende fastland der, hvor nu Bjørneøen, Spitsbergen og Nowaja 
Semlja rager op som ger. Et fastland hvor ek, løn, hassel, lind, alm 
og vinranke optraadte i store mængder, og hvor tertiærtidens rige 
