0) 
«I 
| 
Strandplanter i det indre af Norge. 
Faa planter turde være 1 saa høi grad bundne til en bestemt 
slags underlag som strandplanterne. Det er en almindelig regel, 
som gjælder gjennem hele planteriget fra de høieste til de laveste 
planter, at ikke en og samme art findes i — eller ved — havet og 
fjernet fra dette. Paa denne omstændighed beror f. eks. den betyd- 
ning, som studiet af diatoméerne (kiselalgerne) har for geologien. 
Ved at undersøge, om der findes skaller af ferskvands- eller saltvands- 
arter i en afleiring af ler eller sand, kan man med bestemthed afgjøre, 
hvorvidt dannelsen er af marin oprindelse. Og af de faa karplanter, 
der vokser nedsænkede i havet, findes ingen i ferskvand. Der gives 
nok brakvandsarter, som paa den ene side kan gaa ud i vand af saa- 
vidt stor saltgehalt, at man i daglig tale kalder det ,salt*, samtidig 
med, at de kan leve i praktisk talt ferskt vand; men der vokser ingen 
art i baade absolut ferskt og i saa salt vand, som det f. eks. er i 
Nordsjøen ved den norske kyst (ca. 80—3833 pro mille). 
Gaar vi over til de egentlige strandplanter, som vokser ved 
havet, men ikke nedsænket i dette, saa gjælder i hovedtrækkene det 
samme — omend ikke i saa udpræget grad: Det er kun meget 
sjelden, at man finder dem udenfor stranden. De kan dog findes, 
selv langt inde i landet; nogle eksempler herpaa, hentede fra vort 
land, skal her meddeles. 
Paa strandkanter i den sydlige del af landet finder man under- 
tiden en meldeart, atriplex hastata, med tykke, kjødfulde blade. 
Udenfor stranden har prof. A. Blytt fundet den paa Hafslund ved 
Sarpsborg, hvor den voksede ved en saltkilde i en høide af ca. 
LØP os HR : 
Men ogsaa paa steder, hvor jordbunden ikke er saltholdig, kan 
man undertiden finde strandplanter. 
En meget udpræget strandplante er strandrugen (elymus arenarius). 
Den kjendes af de fleste. Grov og stiv og af den for saltstrand- 
planterne saa almindelige blaagraa farve danner den frodige ,agre* 
— især paa sandige steder — langs vor hele havkyst fra Smaalenene 
til Finmarken. Den er dog funden af den ældre professor Blytt 
ved Øieren og som en mindre form af gartner Moe ved Lomsvand i 
Gudbrandsdalen (351 m. o. h.). 
