v 273 
vortemelkart, som bærer det misvisende navn euphorbia palustris. 
Hos os er den kun et eneste sted funden udenfor stranden. Prof. 
A. Blytt har nemlig fundet den i Guldkronen ved Jarlsberg, hvor 
den vokser paa fugtige steder. 
Det vil af de anførte eksempler (der hovedsagelig er hentede fra 
Blytt's ,Norges Flora") fremgaa, at selv udprægede strandplanter 
undtagelsesvis kan findes endog langt fra stranden. Ganske naturlig 
fremstiller sig da det spørgsmaal: , Hvorledes er de komne did?* 
To maader kan tænkes: 1) Som bekjendt stiger landet i Norge, 
m. åa. 0.: stranden har tidligere ligget høiere end nu. Det kunde 
| tænkes, at de isolerede strandplanteforekomster i indlandet var rester 
af en gammel strandvegetation. 92) Det kunde tænkes, at frø af disse 
planter i en senere tid paa en eller anden vis var bragt did op fra 
en lavere liggende strand. Kun disse forklaringsmaader er mulige; 
nogen tredie kan ikke tænkes. 
Den første af disse forklaringsmaader er af Sven Lovén og 
efter ham af H. Lindberg antaget for rumex maritimus. Denne art 
er nemlig ogsaa i vore nabolande funden udenfor stranden, saaledes 
ved de store sjøer Vånern, Våttern, Ladoga og Onega. De nævnte 
forskere opfatter den paa disse steder som en relikt fra den tid, da 
det saakaldte Senglaciale ishav som en bred havarm strakte sig fra 
Atlanterhavet til Det hvide hav. En lignende opfatning antyder 
A. Blytt i en fremstilling af vegetationsforholdene i Akershus amt, 
trykt i Johan Vibe”s beskrivelse af amtet. Han siger nemlig, at 
rumexz maritimus i Jøgottjern maaske er en levning fra den tid, da 
havet stod op over Romerikes sletter. — I et nylig udkommet arbeide 
om Finlands fossile kvartærflora udtaler Gunnar Andersson, at 
der idetmindste ikke endnu synes at foreligge noget afgjørende bevis 
for rigtigheden af en saadan opfatning, mens den omstændighed, at 
arten ikke findes i det nordlige Skandinavien og i det arktiske gsebet, 
taler imod. 
Staar saaledes grundene til at antage denne forklaringsmaade for 
rumexz maritimus's vedkommende paa et temmelig svagt grundlag, 
saa er den aldeles uanvendelig for silene maritima og ehymus arena- 
rius. Disse er nemlig fundne langt høiere, end havet nogensinde efter 
istiden har naaet, høit over ,den marine grænse*. I Smaalenene gaar 
denne grænse efter De Geer's karter mellem 150 og 200, i øvre 
Gudbrandsdalen mellem 200 og 250 m. over den nuværende havover- 
y Naturen 18 
