276 
Det skarpe syn hos adskillige dyr, navnlig fuglene, er vel kjendt; 
mange ser endnu tydelig, selv efterat det er blevet saa mørkt, at 
mennesket ikke mere kan skjelne gjenstande klart. — Noget lignende 
kunde man ogsaa paavise med hensyn til hørselen og andre sansefor- 
nemmelser. 
Qgsaa i retning af muskelkraft formaar mange dyr langt mere 
end os — for ikke at tale om de store pattedyr, vil jeg kun henvise 
til de bekjendte kraftpræstationer af smaa insekter. Men ogsaa i for- 
skjellige andre specielle færdigheder overtræffes vi af mange dyr: 
ørnen svinger sig fri op mod himlen, mens mennesket efter sin organi- 
sation synes fordømt til at holde sig støvet ved slangens side. 
Men hvad vi har forud for alle andre levende organismer, og 
hvorved vi ofte er istand til at bøde paa disse mangler ved vor 
organisation, det er de større aandelige evner, som har skaffet men- 
nesket navnet homo sapiens, det vise menneske, vistnok uden hensyn 
til, om det i det enkelte tilfælde fortjener dette tilnavn. 
Men naar det, som særlig udmerker mennesket, ligger 1 de større 
aandsevner, og paa den anden side disse evner ikke er lige sydt ud- 
viklet hos alle mennesker, saa opstaar det spørgsmaal, om denne for- 
skjel i den individuelle udvikling af aandsevnerne ogsaa afspeiler sig 
i en tilsvarende forskjellig udvikling af de organer, hvortil disse er 
knyttet — altsaa hjernen og dens dele. Her møder vi nu først den 
store vanskelighed ved at finde en rigtig maalestok for den intellektuelle 
evne; én kan paa et omraade yde noget meget fuldkomment, mens 
en anden er saa jevnt middelmaadig hjemme i de forskjelligste ting. 
Den ene har en fortræffelig hukommelse, den anden opfatter let og 
raskt, en tredie atter forstaar at anvende sin viden prompte og paa 
rette sted, mens en fjerde udmerker sig specielt som en mester i den 
sproglige gjengivelse. 
Der kan ikke være nogen tvil om, at alle aandelige processer 
foregaar ved hjælp af vor hjerne; man gaar endog et skridt videre 
og antager gjerne — med hvilken ret vil jeg ikke her nærmere 
drøfte — at det i overfladen af storhjernen liggende graa barklag, 
storhjernebarken, skulde være det egentlige sæde for bevidstheden. 
Med denne maatte vi altsaa begynde vore undersøgelser, naar vi vil 
besvare det spørgsmaal, om de individuelle aandelige eiendommeligheder 
ogsaa finder sit udtryk i uoverensstemmelser i hjernens bygning. 
Her maa jeg imidlertid gjøre opmerksom paa en vigtig feilkilde. 
