282 
vil vente, til man efter døden kunde overbevise sig om hans hjernes 
vegt, saa ligger deri en vis berettigelse. Der er virkelig et vist for- 
hold mellem hjernekassens omfang og hjernens størrelse. Dog er dette 
forhold paa grund af benenes forskjellige tykkelse et mindre direkte 
end forholdet mellem hjernekassens rumindhold og hjernens vegt. Vi 
er mange gange nødt til at beregne hjernevegten og hjernekassens 
rumindhold t. eks. hos uddøde menneskeracer, og vi begaar derved 
ikke synderlig store feil. 
Men ogsaa med hensyn til hjernekassens omfang, der hos den 
mavdlige befolkning i Wien fordetmeste svinger mellem 52 og 62 cm.,, 
synes det at være saa, at flertallet af dem, der er beskjæftiget med 
aandeligt arbeide, faar de høieste tal. Bismarcks hjernekasseomfang 
var 62 cm. 
Naar vi sammenligner den menneskelige hjerne med dyrenes, saa 
har mennesket sletikke den største absolute hjernevegt. Det over- 
gaaes i denne henseende af mange hvaler (t. eks. balaenoptera 
sibbaldi, 6700 gr.) og elefanten (5430 gr.). Hestens hjerne veier 
600—700 gr., gorillaens 500 gr. 
Men mennesket har ikke engang den største relative hjernevegt, 
som Aristoteles, Plinius o. a. mente; nogle smaa fugle og 
halvaber (sajou 1:13) staar over det. Ogsaa blandt dyrene viser 
det sig, at et mindre individ har en relativt større hjerne; saaledes 
er t. eks. forholdet hos katten 1:82, hos løven 1:600. 
Man kunde nu mod de hidtil udviklede forhold mellem hjernevegt 
og intelligens indvende, at det jo kun er en del af hjernen, storhjerne- 
barken, der er at anse som bærer af den intellektuelle virksomhed, 
hvilket dog, som allerede omtalt, først maatte bevises. Vi skulde da 
strengt taget kun tage hensyn til storhjerneoverfladens mægtighed. 
Hjernens overflade er imidlertid ikke proportional med hjernens stør- 
relse. Naar De betragter en menneskelig hjerne, saa ser De dens 
overflade gjennemskaaret af et stort antal mere og mindre dybe furer, 
mellem hvilke de saakaldte hjernevindinger gaar. Sammenligner De 
en række menneskelige hjerner med hinanden, saa bemerker De, at 
disse furer vistnok er ordnet etter en fælles typus (plan), men i det 
enkelte opviser en betydelig variabilitet. Jo talrigere og dybere disse 
furer er, desto større bliver derved hjerneoverfladen, ved den tiltagende 
folding af hjernebarken. Det kan dog ikke siges, at hjerner med 
mange furer altid tilhører aandelig begavede individer, snarere er det 
—— 
