pi 285 
Å sin bygning frembød visse eiendommeligheder, som begunstiger denne 
sygdoms opstaaen. 
Nervecellernes fineste struktur har vi i de seneste aar lært at 
kjende med en høi grad af fuldkommenhed; det kan ikke være for 
meget at vente, at vi ogsaa vil finde et synligt udtryk for en høiere 
eller ringere grad af funktionsevne. Tildels er dette allerede lykkedes. 
Paa næsten alle nerveceller finder man nemlig et antal udløbere, som 
deler og forgrener sig videre ofte paa en meget fin maade. Sammen- 
ligner vi nu to til hinanden svarende (homologe) nerveceller fra for- 
skjellige høitstaaende dyr, saa finder vi idetmindste visse celler hos det 
høiere dyr rigere paa udløbere og derfor udrustet med evnen til mere 
komplicerede forbindelser; den spanske anatom Ramon y Cajal har 
endog fremsat den mening, at med den høiere intellektuelle uddannelse 
som mennesket erhverver sig, tiltager antallet af disse aandelige fang- 
fl arme paa dets hjerneceller. 
Med hensyn til disse udløbere kunde man gjøre endnu en anden 
bemerkning. Der opstilles, navnlig af en række franske forskere, den 
hypothese, som til og med ansees for bevist, at disse celleudløbere 
skulde have evnen til at trække sig sammen og strække sig ud, og 
altsaa derved løse og atter knytte forbindelsen med andre nerveceller. 
I denne bevægelighed hos udløberne vilde da mange sjælelige pro- 
cesser, søvn og opvaagnen o. lign. finde sin forklaring. Skulde denne * 
antagelse vise sig at være rigtig, da kan vi ogsaa forudsætte, at ikke 
hos alle mennesker udløberne har den samme bevægelighed, at de 
med alderen blir stivere, støle, og vi kunde ogsaa deri søge grunden 
til mange eiendommeligheder i de, sjælelige evner. 
Fleury tror sogar at turde søge en forklaring for tilstede- 
værelsen af forbryderske tilbøieligheder i celleudløbernes eiendommelige 
forhold. Naar hine udløbere som følge af habituel (vanemæssig) uvirk- 
somhed og ved en medfødt eller erhvervet sygdom har mistet evnen 
til at bevæge sig let, saa vilde fristelsen til en forbrydersk handling 
uden videre let omsættes i gjerning, fordi de associationer (forbindelser 
med andre celler), der enten som frygt tor straf eller som høiere 
etiske forestillinger vilde indvirke hæmmende paa udførelsen, ikke 
hurtig nok kan komme istand. 
Selvfølgelig mangler vi ethvert haandgribeligt bevis for en saadan 
antagelse. Men at mnervecellerne ikke overalt er lige i sin inderste 
bygning, kan vi vise, naar vi tager de laverestaaende dyrs hjerner til 
