287 
udvikling af en enkelt del af hjernen ogsaa maatte vise sig uden paa 
hovedskallen, at man altsaa af en undersøgelse af hovedskallen kunde 
faa holdepunkter for bedømmelsen af en persons karakteregenskaber 
—- man taler derfor om Galls hovedskallelære. 
De i aaret 1870 først af Fritsch og Hitzig senere af 
Ferrier og mange andre anstillede forsøg, ligesom resultatet af de 
anatomiske forskninger og erfaringerne ved sygesengen har givet os 
det sikre bevis for, at virkelig de forskjellige dele af hjernebarken 
har forskjellige funktioner, selv om vi maa bruge ganske andre indde- 
lingsprineiper end de, som Gall forsøgte. Med sikkerhed kjender vi 
regioner i storhjernebarken, som forestaar bevægelserne af den vilkaar- 
lige muskulatur, og til og med de enkelte muskelgrupper; vi kjender 
endvidere ligesaa sikkert de steder, som maa træde i virksomhed, naar 
vi skal faa syns- og hørselsfornemmelser. Jeg vil kun tilføie, at 
meningerne endnu er delte med hensyn til opfattelsen af det forhold, 
hvori disse afsnit af hjernebarken, der kaldes motoriske, optiske og aku- 
stiske centrer, staar til de under dem hørende funktioner. 
I de sidste aar er Flechsig gaaet endnu videre, idet han anser 
de dele af hjernebarken, som ikke direkte har med sanserne eller 
bevægelserne at gjøre, for egentlig sjælelige centrer, tænkeorganer. 
Efter hans fremstilling, der dog ingenlunde kan ansees for bevist, 
skulde der paa hjerneoverfladen væsentlig være to store omraader af 
denne art, en bagerste region i isse- og tindingslapperre og en for- 
reste i pandelapperne. Da han nu fandt isseregionen (paa hjernen 
eller hovedskallen) særlig udviklet hos fremragende personligheder 
(Justus v. Liebig, Gauss, Kant, Bach, Beethoven o. a.), er han af den 
mening, at denne region er af særlig betydning for den aandelige 
produktivitet. Af anatomiske grunde holder han det videre for sand- 
synligt, at det, som er knyttet til den i pandelapperne liggende region, 
væsentlig er erindringsbilleder af allebaande lyst- eller ulyst-følelser, 
af drifter, af bevægelsesrækker og handlinger altsaa de værsentlige 
komponenter af den personlige bevidsthed og de vigtigste regulatorer 
for vore handlinger. 
Andre f. eks. Bianchi har, delvis forudindtaget af ,,tænker- 
panden*, antaget, at pandelappen var sædet for de høiere aandelige 
evner; her skulde være det organ, i hvilket de øvrige hjernepartiers 
sanse- og bevægelsesevner blev kombineret. I virkeligheden er pande- 
lappen bedst udviklet hos mennesket og aftager raskt i størrelse, naar 
