290 
enkelte kvaliteter i det høiere bevidsthedsliv, saasom hukommelse, op- 
fatningsevne o. s. v. eller karaktereiendommeligheder. 
Vi er aldeles ude at stand til at paavise et materielt grundlag 
for, hvorfor Å. har en saameget bedre hukommelse end B. Vistnok 
kan, for at blive ved dette eksempel, hukommelsen bedres i høi grad 
ved øvelse, anlægget var åaltsaa tilstede og behøvede kun udvikling. 
I andre tilfælde er imidlertid dette anlæg fra først af paafaldende 
svagt eller sterkt udtalt. En kan, trods al møle, ikke bringe det der- 
hen, at indtryk overhovedet eller indtryk af en særegen sort let fæster 
sig hos ham, mens en anden uden nogen anstrengelse kan betragte 
enhver ny forestilling som sin varige eiendom. Det lader sig eksperi- 
mentelt-psychologisk let paavise, at hos mange personer er erindrings- 
evnen for optiske, hos andre for akustiske indtryk bedst udviklet; man 
kunde maaske vente at finde, at hos de første synscentrene, hos de 
sidste hørselscentrene viste en større udvikling. Om man er berettiget 
hertil, ved jeg ikke, da undersøgelser i denne retning endnu mangler. 
Mens vi er unge, lærer vi let, naar vi blir gamle vanskeligere. For 
de fleste mennesker er det i den fremskredne alder næsten umuligt 
at tilegne sig et fremmed sprog. —Overhovedet er erindringsbilleder 
fra vor ungdomstid ofte meget dybere indprentet i vor hukommelse 
end fra de senere aar. Det vilde derfor heller ikke være uberettiget 
at forudsætte, at der under aarenes løb foregaar visse strukturelle 
forandringer i nervecellernes finere bygning, som kunde forklare dette 
forhold, noget i lighed med den tidligere omtalte større stivhed i 
celleudløberne. 
Flechsig har vist, at de til de forskjellige afsnit af hjernebarken 
høreude nervetraade ikke udvikles samtidig; hin kunde ogsaa paavise 
lovmæssigheden i den rækkefølge, hvori de enkelte barkregioner fulgte 
efter hinanden. Der forekommer imidlertid individuelle afvigelser fra 
denne rækkefølge, og han venter sig vigtige opdagelser angaaende det 
cerebrale grundlag for individualiteten ved at forfølge disse afvigelser 
videre. 
I den sidste tid har Retzius beskrevet hjernen af den fremragende 
svenske matematiker Gyldén og finder der en paafaldende udvikling 
af en del af isselapperne, som han da bringer i forhold til den mate- 
matiske begavelse. 
For ikke at blive for vidtløftig skal jeg endnu kun kortelig omtale 
karakteregenskaberne. Snarest tør vi vente os haandgribelige kjends- 
