I 
| 
| 
ran i Je dl nr hk 
» 
291 
gjerninger, naar vi betragter de mest ekstreme tilfælde. Men selv da 
maa vi holde os for øie, at et menneskes karakter hyppig kun for en 
- fliden del er begrundet i et medfødt anlæg, men i mange tilfælde 
væsentlig er et resultat af opdragelse og ydre sociale forhold (omgang, 
ulykkestilfælde, nød eller velstand og lignende). 
Naar vi altsaa opkaster spørgsmaalet om forbryderhjernen — 
og dermed har man mest beskjæftiget sig — saa er det selvindlysende, 
at vi ikke kan tage hensyn til leilighedsforbryderen, men ene og alene 
den fødte forbryder, delinquente nato (Lombroso). Til denne art for- 
brydere hører ingenlunde kun inferiøre individer, ofte dreier det sig 
mere om mennesker, der afviger fra normen, atypiske eller ligefrem 
sjælelig syge. Der kan derfor ikke tales om en forbryderhjerne saa- 
dan ganske i almindelighed, men ikke sjelden finder vi i forbryderens 
hjerne forandringer svarende til dem, som er tilstede ved hjernesyg- 
domme. Hyppig er der ogsaa anomalier (atvigelser) i hjernevindingerne; 
den atypiske (som ikke følger reglen) hjernebygning karakteriserer det 
atypiske menneske; paa den anden side er der ogsaa gjentagende 
gange beskrevet tegn paa inferioritet. Men ofte træffer man ingen af 
disse merker; hjernen af mange vaneforbrydere kunde ligesaagodt til- 
høre en høilærd etiker, og omvendt kan man ikke efter et menneskes 
død tillægge det forbryderiske tilbøieligheder paa grund af dets hjerne- 
vindingers udseende, naar det har ført et udadleligt liv. Tidligere 
har jeg omtalt Fleurys eiendommelige hypothese til forklaring af for- 
bryderiske tilbøieligheder. 
En liden ersatning for det utilfredsstillende ved vore sammenlig- 
nende undersøgelser paa mennesker finder vi, naar vi tager dyrene 
med. Her er vi dog hyppig istand til anatomisk at demonstrere ud- 
viklingen af enkelte hjernefunktioner. 
Vi kjender de nervetraadbundter, der er bestemt til at lede den 
fra hjernen udgaaende impuls til vilkaarlige bevægelser til rygmarven 
og derigjennem videre til bevægelsesorganerne — det er de allerede 
tidligere omtalte pyramidebaner. Intet dyr har pyramidebanerne til- 
nærmelsesvis saa udviklet som mennesket, thi hos dette staar bevæ- 
gelserne fordetmeste under bevidsthedens kontrol, mens de saakaldte 
reflektoriske!) bevægelser faar større og større betydning, jo længere 
ned i dyrerækken vi gaar; de dertil bestemte baner lader sig paavise 
1) Saadanne som foregaar uden viljens indgriben t. eks. den uvilkaarlige 
rykken ved et naalestik. O. anm. 
