337 
i aaret 1822, at det giftige princip i de raadnende masser ikke kunde 
være af gasformig natur, men at det maatte være et ikke flygtigt fast 
eller flydende legeme, hvad der ogsaa senere bekræftedes ved under- 
søgelser af Magendie, Stich, Virchow og andre. Panum 
paaviste 1856, at den putride gift maatte være en kemisk substans, 
der ikke ødelagdes ved kogning. Indsprøitede han under et dyrs hud 
den forraadnede vædske, efterat den var bleven kogt, fremkaldte han 
hos dyret heftige diarrhoer, kramper og tilslut døden. 1868 frem- 
stillede da Bergmann og Schmiedeberg af raadne masser et 
alkaloid stof, som de kaldte sepsin. 1869 udvandt ligeledes Zuelzer 
og Son»penschein af raaddent kjød et atropinagtigt stot. 1873 
paaviste Selmi, at der i menneske- og dyrelig altid findes kemiske 
forbindelser, der er beslegtede med de basiske plantegifte, alkaloi- 
 derne. Ptomainer, ligstoffer, kaldte han disse stoffer. Nencki var 
den første, som analyserede og fremstillede kemisk ren en saadan 
ptomain (iso-collidim 1876). Af størst betydning er dog Briegers 
arbeider paa dette felt; sammen med sine elever fremstillede han i 
første halvdel af ottierne talrige saadanne ptomainer af forskjellige 
raadne masser. Heriblandt var — omend i meget smaa mængder — 
ogsaa saadanne af meget stor giftighed, saasom mydalein, muscarin 
og neurin. Da Ehrenberg i 1886 af giftige pølser havde udvundet 
nogle ptomainer, hvoriblandt ogsaa mneurinet, og da v. Anrep i 
giftigt størkjød havde fundet en ptomain, som han kaldte ptomatropin, 
og som efter sigende i smaa doser skulde være i stand til at frem- 
kalde alle symptomer paa fiskeforgiftning, maatte man ved en over- 
fladisk betragtning have lov til at drage den slutning, at de her om- 
talte sygdomme kunde forklares som forgiftninger ved forraadnelses- 
ptomainer. Ved nærmere eftertanke maa man dog drage disse slut- 
ningers berettigelse 1 tvil. Giftige ptomainer blev først funden efter 
en længere, intensiv forraadnelse og selv da kun i høist ubetydelige 
mængder. Det ved injektion under huden af gittige ptomainer fremkaldte 
sygdomsbillede blir kun delvis dækket af billedet af kjød- og pølse- 
forgiftningerne. Kun v. Anreps ptomatropin gjorde heri en undtagelse. 
Andre forskere saasom Hobert kunde dog ikke gjenfinde dette stof 
i giftigt størkjød. Ved bearbeidelsen af giftige raadne masser viste 
det, som ikke var bleven bearbeidet, sig meget mere giftigt end de 
deraf udvundne rene ptomainer, en del at det giftige stof maatte saa- 
ledes have unddraget sig den kemiske undersøgelse. 
ID 
DD 
sNaturen* 
