363 
smaa trange hulrum, der for en stor del er endog mere end haarfine, 
bevæger sig 1 regelen overordentlig langsomt. Følgen deraf er, 
at hvor jorddækket ikke er for tyndt og hvor man kommer tilstræk- 
kelig ned i jorden, staar der under vore klimatiske forhold altid vand. 
Vand fra den sidste mere anseelige resxnperiode pleier nemlig som 
regel ikke at være rundet væk, før nyt regnvand kommer til. Denne 
stedsevarende fugtighed finder man ofte saa høit oppe, at den blir 
skadelig for planteveksten, og overfladen af vandet, hvad man med 
andre ord kalder grundvandets niveau, maa da sænkes ved drænering. 
Paa lignende vis som med jordlagene forholder det sig ogsaa med 
det faste fjeld, og gruber har hos os stor tilbøielighed til at gaa fuld 
af vand, saa de stadig maa tømmes. 
Jordlagene forholder sig noget forskjelligt, hvad den hurtighed 
angaar, hvormed vandet bevæger sig igjennem dem. Vigtigst i praksis 
er forskjellen mellem ler og sand. Imellem partiklerne i ler bevæger 
vandet sig kun med den største langsomhed, kanske det f. eks kan 
behøve 1 aar for at gaa 1 meter. Man siger derfor, at ler er ugjen- 
nemtrængeligt for vand. Gjennem sand rinder vand langt hurtigere, 
f. eks. kanske 1 m. i timen. Graver man en brønd i rent stivt ler, 
vil vand kun sive langsomt ind i den, og den kan derfor ikke 
yde vand til brug. Er der sand ovenpaa ler, vil dette sidste i 
sammenligning med sandet danne et ugjennemtrængeligt underlag. 
Regnvandet vil paa sin vei nedad stanses i sandet nærmest ovenpaa 
leret; der danner sig følgelig et vanddrukket sandlag, i hvilket vandet 
er i forholdsvis rask strømning nedover, følgende lerets overflade. 
Gode brønde faaes derfor, hvor man træffer sand ovenpaa ler. 
Rimeligvis kan vandet i tidernes løb ved at skylle væk og opløse 
fine partikler i sandet forbedre sin passage ad visse veie, og der kan 
for saa vidt fremkomme en slags aarer; men disse blir dog ikke nær- 
mest at sammenligne med bække eller elve, men med underordnede 
strømninger i en indsjø, hvis vand i sin helhed er i langsom strøm- 
ning mod mundingen. Grundvandets høide er, som antydet, afhængig 
af klimatet. Omkring Bergen, f. eks. hvor den aarlige regnmængde 
er omtrent dobbelt saa stor som ved Kristiania, og hvor den procentdel 
af nedbøren, som gaar væk ved fordunstning, ogsaa er mindre, træffes 
naturligvis grundvandet under ellers lige omstændigheder længer oppe 
i overfladen. Forresten veksler dets høide overalt med veirliget; i en 
