384 
som neppe lader sig forarbeide mekanisk, og som, naar det har været 
nogen tid i luften, angribes og omgiver sig med en graa hud af 
magnesia (magnesiumoxyd). 
Legeringer af disse to, hver for sig i mange henseender saa 
uheldige metaller, har imidlertid fysikeren dr. Mach bevist har egen- 
skaber, der er absolut forskjellig fra grundsubstansernes og sandsyn- 
ligvis betinger en ikke saa ringe teknisk anvendelse. Lignende lege- 
ringer havde man ogsaa tidligere gjort forsøg med; men disse forsøg 
faldt uheldig ud, fordi materialet var for urent. Mach, der har anvendt 
absolut rent materiale, har fremstillet sine legeringer ved at slippe 
stykker af magnesium ned i smeltet, tyndflydende aluminium. Han har 
fundet, at legeringer, der paa 100 vegtsdele aluminium indeholder 
10—30 vegtsdele magnesium og har en specifik vegt, der ligger mellem 
2 og 2.5 (aluminium = 2.7) er forholdsvis haardt, kan støbes og 
lader sig bearbeide med største lethed. Ved bearbeidelsen fremkom- 
mer sølvhvide, speilblanke flader, der holder sig godt i luften. Selv 
ved anvendelse af de fineste file under bearbeidelsen vil disse ikke 
tilstoppes at de afskaarne smaastykker, i ethvert fald ikke for de 
legeringer, hvis magnesiumgehalt ligger mellem 25 og 30 pct., og hvis 
sp. v. omtrent er som tombaks. Legeringer med 10—15 pct. magne- 
sium har en del af det rene aluminiums bedste egenskaber. Det tager 
desuden let mod politur, og de polerte flader, der holder sig godt i 
luften, besidder en betydelig evne til at reflektere lyset. Dr. Machs 
eksperimenter med magnalium, som man har kaldt disse legeringer af 
magnesium og aluminium, var udførte i den hensigt at skaffe et godt 
speilmateriale, og her synes magnalium at have store betingelser, idet 
navnlig de legeringer, der ligger mellem grænseværdierne: 2 dele alu- 
minium og I del magnesium, 1 del aluminium og 83.25 dele magnesium, 
tager imod en udmerket politur og besidder en meget sterk reflek- 
tionsevne. 
Prisen paa disse legeringer er høiere end for det rene aluminium, 
da magnesium for tiden paa grund af det ringe forbrug er meget 
dyrt. Nu koster 1 kg. aluminium i Tyskland 1.80—2 mark og 1 kg. 
magnesium omtr. 20 mark, saa at magnalium, der f. eks. bestaar af 
100 dele aluminium og 20 dele magnesium, vilde koste omtr. 5—6 
mark pr. kg. Denne prisforskjel, mener imidlertid forf., vil have liden 
betydning, da magnalium, naar man kun tager hensyn til volum, er 
billigere end messing, og desuden prisen paa magnesium med stigende 
produktion vil kunne blive mindre end prisen paa aluminium. 
CI 
