19 
der ikke er saa ”skarpt", og det vilde være fuldstændig uskyldigt, 
hvis vi ikke kunde frygte, at det indeholdt infektionskime, som ogsaa 
i luft kan forekomme levende og. udviklingsdygtige, saakaldte ”luft- 
kimer*. I fri luft er der gjennemsnitlig 500—1000 luftkimer pr. 
kb.-m.. (ved havet og paa fjeldet dog betydelig mindre). I beboelses- 
rum er der, naar luften er i ro, kun. faa saadanne luftkime; men ved 
vore bevægelser, dels med fødderne, men især ved tør feining formeres 
denne luftens kimegehalt betydeligt. 
I fri luft findes med undtagelse af verkbakterier, tetanus og 
oedembacillen — ikke specifike sygdomsvækkere. (Forekomsten af 
tuberkelbaciller er tvilsomt og i hvert fald yderst sjelden.) I værelse 
er forholdet anderledes; her kommer det an paa, om der findes infice- 
rede mennesker i rummet. Faren for infektion er sikkert ganske 
ubetydelig blandt sunde mennesker, og i hvert fald hjælper ventilation 
her intet. En svag ventilation hindrer støvet fra at sætte sig, ved 
sterk ventilation hvirvles det op, og en saa sterk ventilation, at den 
tog alt støv med, vilde bevirke for sterk trek. 
Det eneste middel mod formeget støv er renslighed. 
Trods alt dette, trods at luften ikke blir ”fordærvet", trods at 
støvet i værelser ikke som regel er skadeligt, paastaar lægerne, at 
der hos mennesker, som lever meget inde (de lægger rigtignok til — 
i overfyldte, slet ventilerede rum), viser sig abnorme tilstande: saa- 
ledes bleghed, slaphed i huden, forstyrrelse i tarmfunktionen, for- 
mindskelse af ernæringsvirksomheden, og især at den naturlige mod- 
standskraft svækkes. 
Nu er vi i vort klima nødt til at tilbringe en stor del af vort liv 
inden døre, og det viser sig, at den menneskelige sundhed i mere eller 
mindre grad lider derved, og naar dette ikke skriver sig fra ”foru- 
renset luft* eller støv, hvad er det saa? Det viser sig, at med livet 
inden døre følger der naturlig mindre muskelvirksomhed end ved 
ophold i det fri. Men mennesket behøver en stadig øvelse af den for 
bevarelsen af sundheden nødvendige muskulatur og et vist maal af 
muskelvirksomhed. En muskel, som ikke øves, blir svag og dege- 
nererer tilslut. Enhver læge, som har lagt et gibsbind, ved det og 
kjender og frygter den sekundære muskelatrophie. Vor hjerte- og 
aandedrætsmuskulatur blir ligeledes svag og staar i fare for at dege- 
nerere, hvis hjertet og lungerne ikke arbeider tilstrækkeligt. Med 
svækkelse af den samlede muskulatur aftager ogsaa hjertets funktions- 
