47 
jo ligefrem at blive dømt som forfatter til utugtig litteratur, thi dette 
er noget, vi ikke spøger med i vore strengt sedelige tider! 
Det er da heldigst straks at tage afstand fra denne forfatter, ud- 
trykke det mindre fantasifuldt, men mere kemisk og sige: Kulstof- 
fet og brinten, der findes i stearinen, blir ved den af tændstikken til- 
førte varme flydende, suges op i vægen og fordamper. Paa dette sted 
af flammen er temperaturen ikke høi, idet varmen forbruges til for- 
dampning af stearinet. Naar antændelsestemperaturen er naaet, caar 
det til forskjellige kulbrinter omdannede stearin under varmeudvik- 
ling i forbindelse med ilten. Denne varmeudvikling er saa sterk, at 
kulstoffet begynder at gløde: flammen bliver sterkt lysende i den mel- 
lemste del. Yderst ude foregaar først den fuldstændige forbindelse 
mellem ilten og brinten (som danner vanddamp) og ilten og kulstoffet, 
som danner kulsyre; herude i den del, der kaldes sløret, er varme- 
udviklingen større, men lysudviklingen mindre, idet de glødende kul- 
dele, som tilveiebragte lyset, forbrænder fuldstændigere. 
Hosstaaende skema vil give en forestilling om processens sang: 
It (0) 
Steel KE) 
| Brint (H) 
Ilt (0) 
— Det er de almindelige principer. Holder man fast paa, at 
> Kulsyre (C0Ox) 
> Vanddamp (H:0) 
varmen er bunden, omsat bevægelse, og at lys og varme er. ialtfald 
beslegtede fænomener, vil man hele tiden kunne være klar over, hvad 
der foregaar eller opnaaes, naar det i det følgende skal fremstilles, 
hvorledes man i tidernes løb har søgt en simpel maade at iverksætte 
en forbrænding paa. 
Grundprincipet er og bliver bevægelse. 
Naar man i gamle dage vilde have ild, ja saa havde man sit ”fyr- 
tøi", som gjerne bestod af en aflang trææske, hvori der laa fyrstaal 
og flintesten. I den ene ende af æsken var der i regelen en liden 
lædike med tønderet af svamp eller letfængende troske. Slog man 
staalet mod flinten, kom der gnister, som maatte opfanges i trøsket. 
Nu var ilden der; men et næsten uundværligt rekvisit ved disse gamle 
fyrtøier var de saakaldte svovlstikker, tilspidsede, flade furretræpinde, 
dyppede i svovl, der sad som en stor klump, hovedet, i den ene ende. 
Svovlet antændtes meget let, naar det førtes til det glødende trøske, 
og ilden forplantedes til furrepinden. Men det lugtede fælt! Det 
