48 
var de eneste svovlstikker, man kjendte til noget ind i vort aarhun- 
drede, og som holdt sig i brug langt ind i det. Holmens folk — Ny- 
boderfolkene — lavede dem, thi de havde saa let adgang til spaanerne, 
hvoraf selve tændstikkerne skares. De gamle svovlstikker solgtes ikke 
i æsker, men i bundter. 
Besværligt var det jo imidlertid; kom man sent en aftenstund 
hjem — det hænder jo den bedste — og var trøsken bleven fugtig, 
Ja saa var situationen alt andet end hyggelig. Og besværligt var det 
i huset, naar man om morgenen skulde bruge ild; derfor pleiede man 
at ”fæste ilden”, som det hed, d. v. s. lægge tørv paa ildstedets gløder 
og overdække det hele med aske: saa kunde gløderne ulme længe. 
I det gamle fyrtøi er der altsaa 3 led. 1) bevægelsen (d. v. s. 
staalet mod flinten), der gjennem varmeudvikling fremkalder ilden. 
2) Tønderet, der paa grund af den ustadige form, hvori man har ilden, 
maa til for at ”fæste" denne, og 5) svovistikkerne, der er nødvendige, 
naar man vil anvende den frembragte ild. 
Tiden led, og fyrtøiet ændredes: Man fik det saakaldte kemiske 
fyrtøi. En form for dette er Døbereiners brintfyrtøi. Luftarten brint, 
der, som ovenfor omtalt, er en bestanddel af vand — kan nemlig tæn- 
des ved at strømme ud paa findelt platin, saakaldt platinsvamp, der 
kommer til at svare til tønderet. Dette har ligesom det tidligere 
nævnte trækul en betydelig overflade og fortætter en stor mængde luft. 
Brinten fortættes nu ogsaa i stor mængde, og derved udvikles en saa 
sterk varme, at ilten og brinten forener sig og danner vand; dette gaar 
for sig under en varmeudvikling, der er tilstrækkelig til, at platin- 
svampen blir glødende, og man er nu ligesaa vidt, som naar man havde 
faaet tønderet i brand ved det gamle fyrtøi. 
Vil man nu spørge: dJamen hvor er bevægelsen, det opstillede 
grundprincip, første led? — ja saa blir svaret dette: Før var det en 
sanset bevægelse, man havde med at gjøre, her er det en usynlig, men 
ligesaa reel, nemlig den kemiske tiltrækning (affinitet). Det er den, 
der bevirker, at iltdelene ligesom kaster sig over brintdelene. Ved 
sammenstødet møder bevægelsen modstand, og varmen blir som før: 
hæmmet og derved omsat bevægelse. Der er ialtfald ikke noget, der 
forbyder en saadan opfattelse! — Som man vil se, er fremskridtet her 
ikke stort: Man har ikke opnaaet at udskyde noget led! Dette fyr- 
tøi sees en sjelden gang endnu; dets fortrin er overordentlig renlighed 
og fuldstændig lugtfrihed. 
