49 
Som sluttende sig til det kemiske fyrtøi skal blot nævnes de saa 
kaldte ”Prometheans*, hvor et rent kemisk affinitetsforhold ligger til 
grund, og endvidere de saanævnte ”Congreves", der danner en over- 
gang til vore moderne tændstikker, idet det med dem er lykkedes at 
komme ned til to led. De bestod af træpinde, forsynede med en let- 
fængelig sats — ganske som vore tændstikker er det. For de fleste 
vil det vel kun virke som navne at høre, at satsen var sammensat af 
kali og svovlantimon. Trak man disse tændstikker hurtigt gjennem 
en sammenfoldet strimmel glaspapir, antændtes satsen og derpaa træet. 
Her optræder altsaa som første led bevægelsen (satsen mod glaspapiret 
= staalet mod flinten), der hæmmes ved glaspapirets ruhed og gjen- 
nem varmeudvikling fremkalder ilden. Andet led bliver træet, der 
svarer til tønderet, d. v. s. det, hvori eller hvormed man opfanger ilden, 
og tredie led udgaar. Der er altsaa gjort et fremskridt, og dette er 
saa meget des større, som der ingen vanskelighed er forbunden med 
at faa ilden over i ”tønderet*, d. v. s. træet. Det besørger saa at sige 
sig selv antændt! I realiteten er man altsaa kommen ned til et led: 
bevægelsen, og længere kommer man ikke. De senere forandringer 
paa tændstikfabrikationens omraade vil ogsaa vise sig kun at angaa 
satsens sammensætning, strygefladens beskaffenhed og træets behand- 
ling, mens ovenstaaende skema alt i alt kan anvendes selv overfor de 
mest moderne tændstikker. Naar man i det følgende vil spørge om 
fremskridtene, vil de ofte være vanskeligere at paapege eller forklare, 
idet man ofte har at gjøre med forhold som billigere fremstillings- 
maade følgende med forandringer i satsens og strygefladens sammen- 
sætning, noget, der praktisk seet har sit væsentlige værd, som alle 
forbrugere forstaar at skatte, men som videnskabeligt seet er af mindre 
betydning. 
Merkeaaret i tændstikkernes historie herhjemme er 1833, da de 
første fosforsvovlstikker kom i brug hos os. 
Man havde fundet paa at anvende fosfor til tændstikker; det er 
nemlig et stof, der har en meget sterk tiltrækning til ilt, saa sterk, at 
tørt og rent fosfor straks ilter sig og antændes, naar det ligger i luften. 
Derfor er det, man opbevarer dette stof under vand. Fosforet var 
ingenlunde nyopdaget, thi allerede i det 17de aarhundrede havde man 
fremstillet det. Det var alkymisternes, guldmagernes tid; da arbei- 
dedes og tumledes der med stofferne under de sælsomste forestillinger : 
Man vilde gjøre guld, guld for enhver pris. Det var den røde traad 
4 
,Naturen* 
