50 
gjennem al syslen med den hemmelighedsfulde kemi, der i hine dage 
knapt kunde kaldes videnskab. Hauch har i sin bog ”Guldmageren" 
søgt at skildre denne romantiske og mystiske bevægelse, der førte mere 
end en sund hjerne ud i de mest sindsforvirrede spekulationer. Al- 
kymisten Brandt i den gamle stad Hamburg mente, at han havde fun- 
det veien, mente, at han ved urinen skulde kunne forædle sølv til guld! 
Under sin syslen med denne opgave, der nu lyder som bizart hjerne- 
spind for de allerfleste, fandt han i urinen smaa dele af et nyt og 
ukjendt stof, der havde den sælsomme egenskab at lyse i mørke. 
(Deraf navnet fosfor, d. v. s. lysbringer.) Det var fosforet, han havde 
opdaget. Som det altid er sjeldenheden, der bestemmer prisen, saa- 
ledes blev der ogsaa dengang betalt kolossale priser for dette nye stof ; 
ja endnu henimod midten af det attende aarhundrede betaltes det med 
mere i kroner, end det nu koster i øre. 
Dette stof var det altsaa, der nu fandt anvendelse i tændstikfabri- 
kationen, hvortil det egnede sig bedre end noget hidtil anvendt. Og 
om end der var væsentlige svage punkter — som det følgende vil vise, 
— var fremskridtet enormt, og selve ulemperne var det vel, der skabte 
den fremfærd i sagen, der gjorde de kommende tider saæ rige paa for- 
bedringer. 
De fosforsvovlstikker, man først anvendte, havde et hoved af 
svovl, og dette var ved hjælp af forskjellige bindemidler forsynet med 
et overtræk af fosfor og det sterkt iltende stof klorsurt kali i blanding. 
Disse saakaldte ”Lucifermatches*" antændtes vel særdeles let ved 
gnidevarme, fremkaldt ved bevægelse — man kjender dem fra histo- 
rien om den lille pige med svovlstikkerne. Men antændelsen foregik 
under eksplosion, der gjorde, at brugen af dem ingenlunde var uden 
fare. Og de lugtede ogsaa (af svovlsyrling, en af svovlets iltforbin- 
delser.. Mange gamle mennesker vil sikkert endnu kunne mindes, 
hvorledes man med disse tændstikker kunde frembringe skrift, der 
stod tydelig og lysende i mørke. Det blev en opgave at raade bod 
paa de forskjellige ulemper, og den løstes dels ved en noget anden 
sammensætning af satsen, hvorved man undgik eksplosionen, dels ved 
at præparere træet med det meget brændbare stof parafin eller stearin, 
hvorved det blev saa let antændeligt, at man kunde undvære svovlet. 
Fra denne tid af kommer der mere vind 1 seilene; men endnu var 
der meget at ændre. Disse tændstikker var nemlig baade giftige og 
brandfarlige, ulemper, som først og fremst arbeiderne, men ofte ogsaa 
