56 
ringen? Her er det temmelig vanskelig at komme til klarhed. Paa 
os gjør jo fuglenes flugtkunster, deres parringssang, deres danse, ud- 
foldningen af deres fjerpragt o. s. v. indtrykket af leg. Derfor taler 
vi ogsaa ganske i almindelighed om dyrenes parringslege. Men hvem 
kan bevise, at vi her ikke tager grundig feil, idet vi vildledes ved 
falske analogier. 
Naar en skøiteløber ser sin elskede paa isen, saa vil han gjerne 
udfolde alle sine kunster. Det samme vil være tilfældet med en danser 
paa ballet; selv under almindelig gang antager den forlibte en stram- 
mere holdning. Hans klæder, det hele ydre, haar skjæg o. s. v. pleies 
med mere omhyggelighed end sædvanlig, og sangens magt kan ogsaa 
hos menneskene tages i frieriets tjeneste. I alle disse tilfælde kan 
man sige, at den forlibte spiller en rolle, han ”lader som” om han 
var kraftigere, mere beleven, smukkere, følelsesfuldere, end han i 
virkeligheden og i det daglige liv er; selv om ikke alle legens kjende- 
tegn er tilstede, saa kan man alligevel tale om en legende virksomhed. 
Men kan vi nu uden videre drage 'analogislutninger i dyreverdenen! 
Visselig ikke ubetinget. Ganske bortseet fra spørgsmaalet, om man 
overhovedet ogsaa i dette tilfælde tør forudsætte nogen vidtgaaende 
analogi mellem det dyriske og menneskelige sjæleliv, saa gjør man 
her den feil, at man sammenligner fænomener, som selv i det ydre 
ikke har den lighed, som der f. eks. er mellem legende gutter og le- 
gende hunde. For at tilveiebringe en saadan ydre analogi maatte 
aabenbart vore forlibte herrer ved synet af den elskede ganske instinkt- 
mæssig lade sin stemme høre for at skille andre medbeilere ud, udføre 
alle slags spring og danse for den tilbedtes øine. Knebelsbarten, som 
han møisommelig giver det rette sving med sine fingre, maatte af sig 
selv reise sig o. s. v. Da nu dette engang ikke er tilfældet, saa synes 
det ogsaa forhastet at drage hin slutning med hensyn til den sjælelige 
side af de dyriske parringskunster. 
Vi synes altsaa her at staa foran en modsætning: Den forelskede 
yngling, der søger at udfolde sin skjønhed eller belevenhed, handler 
vilkaarligt, han spiller med fuld bevidsthed en rolle, opfører altsaa 
en leg; dyret derimod bevæger sig rent refleksmæssig i blind trang. 
Den sexuelle ophidselse sætter visse motoriske baner i virksomhed, 
og dyret lyder disse pirringer uden at have nogen bevidsthed om, at 
det stiller sine fortrin tilskue. 
Denne modsætning gaar det forresten ikke an at opretholde 1 sin 
